Справа № 520/19951/21
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2022-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Сагайдак В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2022 р. Справа № 520/19951/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2021, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/19951/21

за позовом ОСОБА_1

до Івано-Франківської обласної прокуратури

про стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківської обласної прокуратури, в якому просив:

- стягнути з держави України в особі Івано-Франківської обласної прокуратури (, вул. Грюнвальдська, буд. 11, м. Івано- Франківськ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) матеріальну шкоду у вигляді недотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу та надбавок, визначених ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 10 жовтня 2018 року по 16 січня 2020 року у сумі 542 809,25 грн. (п`ятсот сорок дві тисячі вісімсот дев`ять гривень 25 копійок).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 р. у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що судом першої інстанції при винесенні рішення неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем порушено питання про відшкодування шкоди на підставі ст. 152 Конституції України, як норми прямої дії, у зв`язку з прийняттям державою закону, який визнаний неконституційним, а не у зв`язку з неправомірним рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади. Вважав, що предметом спору є стягнення матеріальної шкоди, спричиненої позивачу неотриманням частини заробітної плати, а саме - посадового окладу визначеного ч.3 ст. 81 Закону України Про прокуратуру, оскільки положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення, визнані неконституційними. Отже, вважав, що він під час роботи в органах прокуратури з 01.07.2015р. по 09.10.2018р. недоотримав належні йому виплати в розмірі 919 054,10 грн. саме через дію неконституційної норми закону, а відтак компенсація цих коштів повинна бути здійснена йому на підставі ст.152 Конституції України та статей 22,1175 Цивільного Кодексу України за рахунок коштів Державного бюджету України.

При розгляді апеляційної скарги просив врахувати правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі 911/4249/16 від 17.04.2018р. та в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №12-46гс18 від 10.04.2018р.

Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглянув справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач з 10.10.2018 по 07.12.2020 року працював на посаді начальника управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Івано-Франківської області.

Відповідно до наказу №55к від 15.01.2020 року, з 17.01.2020 позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Позивач вважає протиправними дії відповідача в частині нарахування посадового окладу у розмірі, що є меншим, ніж встановлений ст. 81 Закону України Про прокуратуру.

Не погоджуючись з вказаним, позивач звернувся до суду з позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заробітна плата в спірний період виплачувалася відповідачем відповідно до чинних на той час норм законодавства, в розмірах встановлений Кабінетом Міністрів України, подальше визнання Конституційним Судом України неконституційними норм законодавства, не свідчить про протиправність дій відповідача.

Частина 4 статті 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15.07.2015, крім ст. 12 «Місцеві прокуратури» та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набрали чинності з 15.12.2015 (абз. 3 п.1 розд. XII «Прикінцеві положення»).

З набранням чинності Законом № 1697-VІІ втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ 1991 року, крім, зокрема, ч. 1 ст. 49, якою визначалося матеріальне і соціальне забезпечення працівників прокуратури і яка втрачає чинність з 15.12.2015.

Отже, починаючи з 15.12.2015 матеріально-побутове забезпечення прокурора визначається Законом № 1697-VІІ.

Згідно із ч.1 ст.81 Законом № 1697-VІІ заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.2 ст. 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Частиною 3 ст. 81 Закону № 1697-VІІ передбачалось, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу. Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України.

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII з 01.01.2017 були внесені зміни до ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та визначено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

В той же час після прийняття Закону України 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» №79-VIII від 28.12.2014 (дата набрання чинності - 01.01.2015) були внесені зміни до п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та установлено, що норми і положення статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII Кабінету Міністрів України доручено у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Кабінетом Міністрів України на виконання приведених приписів не приведено нормативно-правові акти у відповідність до цього Закону.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників органів прокуратури була визначена постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України № 763 від 30 вересня 2015 року та № 1013 від 09 грудня 2015 року.

Цією Постановою Кабінету Міністрів України надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2, 6).

Оскільки зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, Законами України про Державний бюджет України на відповідні періоди видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачались, колегія суддів зазначає, що відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України, до 26.03.2020.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 14.09.2021 у справі №320/1874/19.

Постанова Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" в спірний період була чинною, не скасовувалася та підлягала застосуванню.

Отже, в спірний період відповідач проводив виплату позивачу заробітної плати в розмірах, визначених діючим на той час законодавством, яке підлягало застосуванню.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного Кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України.

Згідно п.2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру", зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Також, як ч.2 ст.152 Конституції України, так і ч.1 ст.91 Закону України "Про Конституційний Суд України" визначає, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19 було висловлено правову позицію за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Таким чином, положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України втратили чинність саме з 26.03.2020, проте, як спірні правовідносини між сторонами стосуються періоду до 26.03.2020 р.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо недоотримання позивачем коштів у зв`язку з дією вищевказаних норм за період з 10.10.2018 по 16.01.2020р. є безпідставними, оскільки на час спірних правовідносин була чинною та підлягала застосуванню Постанова Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", якою затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5.

З огляду на вказане вище, та враховуючи те, що нарахування позивачу у спірний період заробітної плати здійснювалося виходячи з розміру посадового окладу, визначеного Постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", тобто, з урахуванням положень Закону України №80-VIII від 28 грудня 2014 року "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закону України №79-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", у розмірі встановленому законом, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про нарахування відповідачем заробітної плати позивачу у розмірі не нижчому від визначеного законом.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 14.09.2021 у справі №320/1874/19.

Поряд з наведеним, судова колегія звертає увагу апелянта на положення ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України", згідно яких закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини, оскільки до повноважень Конституційного Суду України, згідно конституції і Закону № 2136-VIII, не входить нормотворчість. Акти Конституційного Суду України лише конкретизують чинне законодавство, здійснюють тлумачення положень Конституції.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закон діє з моменту набрання ним чинності до втрати ним чинності, яка може наступити внаслідок його скасування, заміни його іншим законом, закінчення терміну дії закону або ухвалення рішення Конституційного Суду України про визнання закону (його окремих положень) неконституційним.

Отже, Закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законам чинності.

Позиція щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, до прийняття Конституційним Судом України рішення від 26.03. 2020 року № 1-223/2018 відповідачем правомірно застосовано законодавство, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що факт прийняття Конституційним Судом України рішення від 26.03. 2020 року , не може вплинути на спірні правовідносини, також вказане рішення не містить положень, які б поширювали його дію на відносини, що виникли до його прийняття.

Водночас, такий висновок узгоджується з принципом юридичної визначеності (res judicata). Дія принципу «res judicata» передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності. Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення перш за все стабільного правового становища індивіда шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.

Згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано статтею 22 ЦК України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття "збитки" включає в себе й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено, про що обґрунтовано зазначено судами

Позивач, як зазначалось, просив суд відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоотриманої заробітної плати, що, на його думку, і є матеріальною шкодою.

Як неодноразово вказувала Велика Палата Верховного Суду в своїх рішеннях під час визначення предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (зокрема, постанова від 3 липня 2018 року в справі №826/27224/15).

Велика Палата Верховного Суду в справі №686/23445/17 (постанова від 5 червня 2019 року), розглядаючи спір, який виник за аналогічних фактичних обставин, що й розглядуваний спір, а саме: внаслідок визнання прийнятого Верховною Радою України неконституційного акта (закону), чим позивачу було завдано майнової шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, зробила висновок, що такий спір повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду, зазначила, що незважаючи на заявлені позивачем позовні вимоги, спір у справі виник щодо неотримання суддею частини заробітної плати та щомісячного грошового утримання, які мали бути йому нараховані, що є спором про проходження публічної служби відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України.

Ураховуючи наведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду, а також незважаючи на намагання позивача перевести цей спір в площину деліктних правовідносин і відповідного нормативного регулювання, колегія суддів зазначає, що розглядуваний спір є спором щодо проходження публічної служби, який виник у зв`язку з невиплатою позивачу заробітної плати.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди недоотриманої заробітної плати за період з 10.10.2018 до 16.01.2020 та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 08.07.2021 по справі № 120/3044-20а, яка враховується судом відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач обґрунтував свої вимоги саме через призму завдання йому матеріальної шкоди у зв`язку з визнанням неконституційним п.26 розділу УІ "Прикінцевих та перехідних положень" Бюджетного кодексу України . Саме таке розуміння спірних правовідносин та обґрунтування позовних вимог підтверджено позивачем в апеляційній скарзі.

Ні в позовній заяві, апеляційній скарзі, не в інших заявах по суті справи позивач не ставив під сумнів відповідність дій відповідачів положенням законодавства, що було чинним на час звільнення позивача з посади, а тому у суд апеляційної інстанції відсутні підстави на перевірку зазначених обставин.

Посилання апелянта на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду у справі 911/4249/16 від 17.04.2018р., у справі №12-46гс18 від 10.04.2018р., колегія суддів вважає помилковими, оскільки правовідносини, які були предметом розгляду у цих справах не є тотожними справі, що розглядається. З огляду на викладене, висновки, викладені у зазначених постановах Великої Палати Верховного Суду жодним чином не спростовують наведених вище висновків про те, що в спірний період відповідачем правомірно здійснювалося нарахування та виплата заробітної плати згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

Відповідно, з огляду на наведене вище, вимоги позивача та відповідні доводи апеляційної скарги щодо протиправності дій Івано - Франківської обласної прокуратури в частині виплати заробітної плати, зокрема, посадового окладу, визначеного ч.3 статті 81 Закону України "Про прокуратуру" за період з 10.10.2018 по 16.01.2020 в розмірі, який не відповідає розміру визначеному законом, є необґрунтованими та такими, що спростовуються зазначеним вище.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведене, суд не встановив неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з його висновками.

Всі інші доводи, які наводяться скаржником в апеляційній скарзі, не свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права при прийнятті рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

З урахуванням вимог ст.139 КАС України, відсутні правові підстави для розподілу судових витрат у даній справі.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.12.2021 по справі № 520/19951/21 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий І.М. Ральченко