Справа № 420/13072/21
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2022-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/13072/21
Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року (суддя Корой С.М., м. Одеса, повний текст рішення складений 28.12.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), 3-тя особа: ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

26 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з позовом до Першого Київського відділу ДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса), в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Кострова В.О. про стягнення виконавчого збору від 12.07.2021 року у розмірі 12000,00 грн. з позивачки, винесену в межах виконавчого провадження №66044489.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням Перший Київський відділ ДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції.

На думку апелянта, постанова про відкриття виконавчого провадження та оспорювана постанова про стягнення виконавчого збору є законними та скасуванню не підлягають, оскільки ухвалені державним виконавцем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом №1404-VIII.

Апелянт зауважує, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання, яке розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження він повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.

Окремо апелянт наголошує, що можливість стягнення виконавчого збору лише за умови фактичного примусового виконання було передбачено частиною другою статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" до внесення до неї змін Законом України від 03.07.2018 року №2475-VIII. Виходячи з норм нової редакції, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених боржником дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження та стягується незалежно від кінцевого результату виконавчого провадження.

Позивачка своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до статті 304 КАС України не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції з особливостями провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі, в тому числі, відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 8 липня 2021 року на адресу Першого Київського відділу ДВС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) від ОСОБА_2 надійшла заява з додатками про прийняття до примусового виконання виконавчого листа, виданого Київським районним судом міста Одеси по справі №947/51/21 від 22.04.2021, про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод у спілкуванні батька: ОСОБА_2 з сином: ОСОБА_3 зі встановленням такого способу спілкування та участі у вихованні між батьком та сином, як встановлення систематичних побачень: кожного вівторка з 18 до 20 голини та кожної неділі з 15 до 19 години у присутності матері ОСОБА_1 , а в інші дні за попереднім узгодженням з матір`ю дитини (а.с. 52-59).

12 липня 2021 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №66044489 з примусового виконання примусового виконання виконавчого листа №947/51/21 від 22.04.2021 (а.с. 60).

Пунктом 3 даної постанови вирішено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 12000 грн.

В рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем прийнято постанову від 12.07.2021 року ВП №66044489 про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с. 61,62).

Також, державним виконавцем прийнято постанову від 12.07.2021 року ВП №66044489 про стягнення виконавчого збору, якою на підставі статей 3, 27, 40 Закону України "Про виконавче провадження" постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 12000 грн. (а.с. 63).

Вважаючи зазначену постанову про стягнення виконавчого збору протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом про її скасування.

Задовольняючи її позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана постанова була винесено безпідставно, оскільки позивачкою/божником рішення суду виконувалось у добровільному порядку.

У своєму рішенні суд першої інстанцій керувався правовим висновком, викладеним Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає на виконання приписів закону відповідне рішення та вчиняє дії.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою статті 1 цього Закону встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою статті 26 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої та третьої статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Згідно з абзацом першим частини четвертої статті 27 Закону №1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частиною п`ятою статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою виконавчий збір є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, які здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

При цьому, за правилами частини третьої статті 27 Закону №1404-VIII примусове виконання рішення немайнового характеру передбачає стягнення виконавчого збору у розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Тож у такому випадку виконавчий збір є фіксованою платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються державним виконавцем. Цей збір стягується з боржника.

Умови й підстави, коли виконавчий збір не стягується, чітко визначені приписами статті 27 Закону №1404-VIII.

З наведеного слідує, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, постановах від 28 квітня 2020 року у справі №480/3452/19, від 9 грудня 2021 року у справі №520/7192/20, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, в матеріалах виконавчого провадження №66044489 містяться: заява про примусове виконання рішення суду про необхідність проведення виконавчих дій у примусовому порядку, що є підставою для примусового виконання рішення суду від 22.04.2021 року №947/51/21 (а.с. 52), а також Акти державного виконавця від 13.07.2021, 25.07.2021, 27.07.2021, 03.08.2021, 08.08.2021, з яких встановлено, що після відкриття виконавчого провадження виконання рішення суду здійснювалося за участю державного виконавця (а.с. 64-68).

Тобто, наявними в матеріалах справи підтверджується вчинення виконавчих дій щодо виконання рішення суду державним виконавцем після відкриття виконавчого провадження.

Водночас, матеріали справи не містять доказів добровільного виконання позивачкою рішення суду до відкриття виконавчого провадження та її звернення до відповідача із заявою про скасування постанови про стягнення виконавчого збору чи щодо не стягнення виконавчого збору у зв`язку з виконанням рішення суду до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Оскільки з матеріалів цієї справи не вбачається визначені законом умови та підстави для не стягнення з позивачки виконавчого збору, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 адже постанова державного виконавця від 12.07.2021 року ВП №66044489 про стягнення виконавчого збору у розмірі 12000 грн. була винесена із дотриманням вимог Закону №1404-VIII.

При цьому, суд першої інстанції, приймаючи своє рішення про скасування спірної постанови про стягнення виконавчого збору необґрунтовано посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18.

Так, у справі №2540/3203/18 постанова про відкриття виконавчого провадження та постанова про стягнення виконавчого збору були винесені в один період, а саме - до внесення змін до статті 27 Закону №1404-VІІІ Законом України від 03.07.2018 року №2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання".

У свою чергу, у даній справі постанова про стягнення виконавчого збору прийнята після внесення змін у вказаний Закон.

Отже правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18, не є релевантним до правовідносин у цій справі та, відповідно, не повинен був ураховуватися судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не може бути визнано законними і обґрунтованими, оскільки суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив належним чином доводи учасників справи та порушив норми матеріального права.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) підлягає задоволенню.

Оскільки судове рішення апеляційного суду ухвалено на користь суб`єкта владних повноважень, розподіл судових витрат в частині сплати судового збору не здійснює в силу вимог статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 272, 287, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення суду, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Кострова В.О., винесеної в межах виконавчого провадження №66044489, про стягнення виконавчого збору від 12.07.2021 року у розмірі 12000,00 грн. з ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов