Справа № 580/1456/22
Суддя: Марина БІЛОНОЖЕНКО
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року справа № 580/1456/22

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Білоноженко М.А. в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом Першого заступника керівника Звенигородської окружної прокуратури до Мокрокалигірської сільської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся Перший заступник керівника Звенигородської окружної прокуратури до Мокрокалигірської сільської ради (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Мокрокалигірської сільської ради щодо не оформлення правовстановлюючих документів на приміщення Ступичненського сільського будинку культури - філії Центру культури і дозвілля Мокрокалигірської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, а також на земельну ділянку за адресою: вул. Шкільна, 16, с. Ступичне, Звенигородський район, Черкаська область;

- зобов`язати Мокрокалигірську сільську раду вжити заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на приміщення Ступичненського сільського будинку культури філії Центру культури і дозвілля Мокрокалигірської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, а також на земельну ділянку за адресою: вул. Шкільна, 16, с. Ступичне, Звенигородський район, Черкаська область.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначено, що в результаті перевірки оформлення органами державної влади та місцевого самоврядування правовстановлюючих документів на будівлі та земельні ділянки виявлено відсутність документації на приміщення будинку культури та земельну ділянку за адресою вул. Шкільна, 16, с. Ступичне (Звенигородський район Черкаська область). Будинок культури є філією Центру культури та дозвілля Мокрокалигірської сільської ради, перебуває на балансі відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідач прийняв до комунальної власності вказане нерухоме майно відповідно до рішення Мокрокалигірської сільської ради від 02.12.2020 №1-22/VІІІ у зв`язку з приєднанням території села Ступичне до Мокрокалигірської сільської громади. До вказаного приєднання сільський будинок культури був на обліку в Ступичненській сільській раді. Попередній балансоутримувач, Ступичненська сільська рада, а також нинішній Мокрокалигірська сільська рада, речових прав на нерухоме майно не реєстрували, відтак будівля будинку культури та земельна ділянка використовуються без правовстановлюючих документів.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 01.06.2022р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

13.06.2022 до суду від відповідача надійшла заява про визнання позову, в якій представник відповідача вказав, щоне заперечує проти задоволення позову.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Мокрокалигірської сільської ради від 26.06.2019р. №43-14/VII створений шляхом об`єднання сільських будинків культури Центр культури і дозвілля Мокрокалигірської сільської ради, затверджене Положення про Центр культури і дозвілля Мокрокалигірської сільської ради.

Відповідно до Положення про Центр культури і дозвілля Мокрокалигірської сільської ради (далі - ЦКіД), затвердженого рішенням Мокрокалигірської сільської ради від 26.06.2019р. №43-14/VІІ та викладеного у новій редакції рішенням Мокрокалигірської сільської ради від 20.12.2021р. №14-6/VШ (далі - Положення), ЦКіД є комунальним закладом культури, діяльність якого спрямована на формування нового культурно-мистецького середовища та створення умов для масового, сімейного та індивідуального розвитку творчих здібностей, спілкування, відпочинку, розваг, відновлення духовних і фізичних сил на основі вивчення культурних запитів та інтересів різних категорій населення (п. 1.1 Положення).

ЦКіД Мокрокалигірської сільської ради утворюється Мокрокалигірською сільською радою за принципом універсалізації на базі існуючих закладів культури з метою розвитку загального культурного простору в населених пунктах Мокрокалигірської сільської ради (п. 1.3 Положення). ЦКіД належить до сфери управління Мокрокалигірської сільської ради.

До ЦКіД приєднуються та йому підпорядковуються у тому числі Ступичненський сільський будинок культури, який є філією ЦКІД (п. 1.4 Положення).

Матеріально-технічна база ЦКіД та філій включає приміщення, споруди, обладнання, засоби зв`язку, рухоме й нерухоме майно, що є комунальною власністю Мокрокалигірської сільської ради та наданого їм у користування згідно з чинним законодавством (п. 1.6 Положення).

ЦКіД не є окремою юридичною особою (п. 1 .7 Положення).

Відповідно до п. 1.3 Положення вищим органом управління ЦКіД є Мокрокалигірська сільська рада та виконавчий комітет Мокрокалигірської сільської ради.

Пунктом 3.14.1 Положення передбачено, що клубна культурно-дозвіллєва діяльність здійснюється, зокрема, Ступичненським сільським будинком культури - філією Центру культури і дозвілля.

Рішенням Катеринопільської районної ради Черкаської області від 11.11.2020р. №32-13/VII передано безоплатно зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ району зі зведеного балансу відділу культури Катеринопільської районної державної адміністрації до комунальної власності Мокрокалигірської територіальної громади, Мокрокалигірській сільській раді матеріальні цінності сільського будинку культури с. Ступичне, а також інше майно згідно переліку.

Рішенням Мокрокалигірської сільської ради від 02.12.2020р. №1-20/VIII «Про реорганізацію Ступиченської, Киселівської сільських рад, що увійшли до складу Мокрокалигірської сільської ради об`єднаної територіальної громади» припинено повноваження Ступичненської сільської ради з 02.12.2020 та надано повноваження Мокрокалигірській сільській раді бути правонаступником прав та обов`язків Ступичненскої сільської ради внаслідок приєднання до Мокрокалигірської сільської об`єднаної територіальної громади.

Відповідно до рішення Мокрокалигірської сільської ради від 02.12.2020р. №1-22/VIIІ, Мокрокалигірська сільська рада прийняла до комунальної власності Мокрокалигірської територіальної громади матеріальні цінності сільського будинку культури с. Ступичне та Ступичненської сільської бібліотеки-філії с. Ступичне. Вказаним рішенням Мокрокалигірську сільську раду визнано балансоутримувачем майна, що передається.

Відповідно до відповіді КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 26.11.2021р. № 101, наданої на запит прокуратури, інвентаризаційна справа на об`єкти нерухомості за адресою вул. Шкільна, 16, с. Ступичне, Звенигородський район (Ступичненський сільський будинок культури) відсутня.

Як вбачається із інформаційного листа Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області від 03.12.2021 №10-23-0.2-6798/2-21, наданого на запит прокуратури від 22.11.2021 №50-1959вих21, в Державному реєстрі земель відсутні записи про реєстрацію права користування на земельну ділянку під зазначеним закладом культури. Правовстановлюючі документи на земельну ділянку під закладом культури відсутні. До територіальних підрозділів Головного управління не зверталися за погодженням документації із землеустрою на земельну ділянку під клубом.

Згідно з листом Ступичненського старостинського округу від 13.12.2021р. №13-к вих у приміщенні по вул. Шкільна, в с. Ступичне Мокрокалигірської сільської ради Звенигородського району знаходиться сільський будинок культури, сільська бібліотека, старостат Ступиченського старостинського округу. Площа будинку культури - 650 кв.м., загальна площа будівлі - 722 кв.м.

Відповідно до відомостей зазначених Мокрокалигірською сільською радою у листі від 25.11.2021р. №587/02-24, колишнім балансоутримувачем закладу культури речові права на майно будинку культури зареєстровані не були. За адресою: вул. Шкільна, 16, с. Ступичне, Звенигородський район, Черкаська область знаходяться: сільський будинок культури, сільська бібліотека філія ЦПБ Мокрокалигірської сільської ради у с. Ступичне, старостат Ступиченського старостинського округу. Орієнтовна площа земельної ділянки під приміщенням Ступичненського сільського клубу та бібліотеки становить 0,75 га. Повідомлено, що наступну сесію Мокрокалигірської сільської ради, яка орієнтовно відбудеться у грудні 2021 року, будуть винесені питання щодо надання дозволу на виготовлення на розробку проектів відведення земельних ділянок та виготовлення технічних паспортів на будівлі.

Позивач зазначає, що бездіяльність відповідача полягає в не здійсненні ним заходів, спрямованих на оформлення правовстановлюючих документів на приміщення Ступичненського сільського будинку культури - філії Центру культури і дозвілля Мокрокалигірської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, а також на земельну ділянку під ним, що зумовило звернення позивача до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Спеціальним законом, яким визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).

Ці міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Відтак, суд вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі № 640/32227/20, від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 815/724/15, від 17 жовтня 2019 року у справі № 569/4123/16-а.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France), заява № 61517/00, пункт 27).

Суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку думку: сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 4 частини другої статті 129 Конституції України).

Так, згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частини четвертої статті 53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Системне тлумачення вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що стаття 53 КАС України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.

Разом з тим, незгода суду з наведеним в адміністративному позові на виконання частини четвертої статті 53 КАС України обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, як і неподання прокурором доказів відсутності органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, не є підставою для залишення позову без розгляду.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц.

У справі, що розглядається, прокурор в адміністративному позові зазначив, що захисту підлягають інтереси держави у сфері створення належних та безпечних умов для культурного дозвілля громадян, які порушено протиправною бездіяльністю органу місцевого самоврядування.

На думку суду, таке обґрунтування є сумісним з розумінням «інтересів держави» у зв`язку з наступним.

Інтереси держави у даному випадку полягають у необхідності неухильного та ефективного виконання органами місцевого самоврядування та їх посадовими особами законодавчих обов`язків щодо створення належних та безпечних умов для культурного дозвілля громадян. Рівень реалізації посадовими особами наданих повноважень має забезпечувати досягнення законодавчої мети у вигляді створення та підтримання таких умов культурного розвитку, що виключають будь-яку шкоду або загрозу порушення прав громадян на безпечне культурне дозвілля, на вільний розвиток своєї особистості та на можливість будь-яких зловживань щодо розпорядження будівлями, спорудами та земельними ділянками клубних закладів.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубєнко проти України» від 02.1 1,2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Враховуючи вищевикладене, підставою звернення прокурора до суду стало порушення вимог законодавства, що створює передумови для зловживань щодо розпорядження будівлями, спорудами та земельною ділянкою, ризики для нормального функціонування клубного закладу та забезпечення дозвіллєвих потреб громадян, що може призвести до негативних наслідків та порушення їх прав на вільний культурний розвиток та інтересів держави, що, у свою чергу, є невиконанням гарантій держави у сфері культури та дозвілля.

У даних правовідносинах, Мокрокалигірська сільська рада, хоча і наділена повноваженнями щодо управління закладами культури та організації їх матеріального забезпечення, розпорядження майном та земельними ділянками комунальної власності, однак, зважаючи на заявлену прокурором бездіяльність у цій сфері, позивачем у справі бути не може.

З огляду на вищезазначене, суд вважає, що у даній справі подання першим заступником прокурора адміністративного позову мало на меті захист «інтересів держави».

Згідно ст. 12 Закону України Про культуру, суб`єктами діяльності у сфері культури є, зокрема, територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, відповідно до частини першої статті 12 Земельного кодексу України, належить, зокрема: організація землеустрою; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

В адміністративному позові прокурор стверджує, що відповідачем не виконано покладені на неї повноваження з оформлення правовстановлюючих документів на приміщення Ступичненського сільського будинку культури філії Центру культури і дозвілля Мокрокалигірської сільської ради Звенигородського району Черкаської області та на земельну ділянку, на якій він розташований. При цьому, як зазначив заступник прокурора, орган, на який покладаються повноваження щодо забезпечення виконання органом місцевого самоврядування своїх зобов`язань у спірних правовідносинах, відсутній.

З цього приводу суд зазначає, що особливістю органів місцевого самоврядування як суб`єктів владних повноважень є те, що кожен з таких суб`єктів, з урахуванням положень Конституції України, є самостійним, автономним та не знаходиться у підпорядкуванні жодного органу.

Таким чином, позови прокурора до органу місцевого самоврядування, за загальним правилом, подаються з такої підстави, як відсутність суб`єкта, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У такій категорії справ орган прокуратури повинен лише довести, що оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень завдано шкоду інтересам держави.

При цьому інтереси держави, у тому числі охоплюють інтереси мешканців територіальної громади, зокрема, у таких сферах, як охорона здоров`я, благоустрій населених пунктів, оскільки відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Суд вважає, що такий підхід відповідає положенням статей 5, 7 Конституції України, згідно з якими носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ; народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування; в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 569/4123/16-а.

За приписами статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

З огляду на те, що прокурором в адміністративному позові вказано, які саме інтереси держави порушено протиправною бездіяльністю органу місцевого самоврядування, та враховуючи, що відсутній орган, до компетенції якого належить здійснення нагляду за діяльністю органів місцевого самоврядування, суд вважає, що прокурором обгрунтовано підстави для захисту інтересів держави у суді в межах даного спору.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 05 листопада 2019 року у справі №804/4585/18.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

При вирішенні даного спору по суті, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно із ст. 14 Конституції України земля є основним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України (ч. 1-2 ст. 324 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного кодексу України від 25.10.2001р. №2768-III (далі ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

На підставі ч.1 ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно з п. а ч.2 ст.92 ЗК України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки на підставі ч.1 ст.125 ЗК України виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004р. №1952-IV (далі Закон №1952-IV) є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.3 Закону №1952-IV державна реєстрація прав є обов`язковою.

Частиною 1 ст.5 Закону №1952-IV встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Отже, речові права на нерухоме майно підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад, до яких належить розпоряджання землями територіальних громад.

Частиною 1 ст.116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб згідно з ч.1 ст.122 ЗК України.

Згідно з п.34 ч.1 ст.26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні (далі Закон №280/97-ВР) до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з пп. а) статті 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження: управління закладами освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту, оздоровчими закладами, молодіжними центрами, які належать територіальним громадам або передані їм, молодіжними підлітковими закладами за місцем проживання, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення тощо.

Обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність правовстановлюючих документів на земельну ділянку, оформлених відповідно до вимог закону. Державній реєстрації прав належать, зокрема, речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки (ст. 4 Закону № 1952-IV).

З аналізу викладених норм суд дійшов висновку, що управління закладами культури, в т.ч. прийняття рішень щодо оформлення речових прав на об`єкти комунальної власності є обов`язком відповідача.

Як вже встановлено судом, Мокрокалигірською сільською радою прийнято до комунальної власності Мокрокалигірської територіальної громади сільський будинок культури с. Ступичне. Мокрокалигірська сільська рада є балансоутримувачем вказаного будинку культури та вищим органом управління. Відповідно до відповіді КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 26.11.2021р. № 101, наданої на запит прокуратури, інвентаризаційна справа на об`єкти нерухомості за адресою вул. Шкільна, 16, с. Ступичне, Звенигородський район (Ступичненський сільський будинок культури) відсутня. Як вбачається судом із інформаційного листа Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області від 03.12.2021 №10-23-0.2-6798/2-21, наданого на запит прокуратури від 22.11.2021 №50-1959вих21, в Державному реєстрі земель відсутні записи про реєстрацію права користування на земельну ділянку під зазначеним закладом культури. Правовстановлюючі документи на земельну ділянку під закладом культури відсутні. До територіальних підрозділів Головного управління не зверталися за погодженням документації із землеустрою на земельну ділянку під клубом.

Суд встановив, що в ході розгляду справи, відповідачем не надано документів на підтвердження того, що ним вжито заходи з метою набуття передбачених чинним законодавством прав на нерухоме майно приміщення сільського будинку культури та земельної ділянки, на якій він розташований, а також для оформлення відповідних правовстановлюючих документів.

Суд зазначає, що відсутність заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на приміщення сільського будинку культури та земельної ділянки, на якій він розташований свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, що, зважаючи на цільове призначення таких об`єктів, порушує права користувачів цих об`єктів на безпечні умови функціонування і розвитку.

З урахуванням зазначеного, з огляду на визначену Законом №1952-IV обов`язковість реєстрації речових прав на нерухоме майно, а також надані відповідачу Законом №280/97-ВР повноваження для здійснення заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів, суд доходить висновку що бездіяльність, допущену відповідачем щодо вчинення зазначених заходів, слід визнати протиправною.

Крім того, судом враховано, що 13.06.2022р., до суду надійшла заява відповідача про визнання позову, в якій відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі та не заперечував проти ухвалення судом рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.4 ст. 189 КАС України, у разі визнання позову відповідачем повністю або частково суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову повністю або у відповідній частині вимог.

На підставі вищевикладеного, з огляду на наявність правових підстав для звернення прокурора із даним позовом та встановлену, в ході розгляду даної справи, протиправну бездіяльність відповідача, суд доходить висновку що адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Згідно частини 2 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України під час задоволення позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Частиною 1 статті 142 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі вирішення справи шляхом примирення, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу п`ятдесяти відсотків судового збору, сплаченого під час подання позову.

Оскільки позов належить задовольнити, а відповідачем визнано позов, до початку розгляду справи по суті, то п`ятдесят відсотків суми сплаченого судового збору під час подання позову (платіжне доручення від 04.02.2022 №102 на суму 4962,00 грн.) у розмірі 2481,00 грн належить повернути з Державного бюджету України.

Керуючись ст. 2, 5, 6, 14, 77, 134, 241-246, 255, 263, 295, 370 КАС України суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Мокрокалигірської сільської ради щодо невжиття заходів по оформленню правовстановлюючих документів на приміщення Ступичненського сільського будинку культури - філії Центру культури і дозвілля Мокрокалигірської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, а також на земельну ділянку за адресою: вул. Шкільна, 16, с. Ступичне, Звенигородський район, Черкаська область.

Зобов`язати Мокрокалигірську сільську раду (вул. Б. Хмельницького, 21, с. Мокра Калигірка, Звенигородський район, Черкаська область, 20540, код ЄДРПОУ - 26425027) вжити заходів щодо оформлення правовстановлюючих документів на приміщення Ступичненського сільського будинку культури - філії Центру культури і дозвілля Мокрокалигірської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, а також на земельну ділянку за адресою: вул. Шкільна, 16, с. Ступичне, Звенигородський район, Черкаська область.

Повернути Черкаській обласній прокуратурі (бул. Шевченка, 286, м. Черкаси, 18000, ЄДРПОУ - 02911119) з Державного бюджету України п`ятдесят відсотків судового збору, сплаченого відповідно до платіжного доручення від 04.02.2022 №102, у сумі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 КАС України шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Суддя Марина БІЛОНОЖЕНКО