Справа № 160/6441/22
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2022-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 липня 2022 року Справа № 160/6441/22
05 травня 2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровської установи виконання покарань (№4), в якій позивач просить суд:
-визнати протиправним та скасувати наказ начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 31.03.2022 року №64/OC-20 «Про особовий склад» в частині звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України;
- поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на посаді молодшого інспектора 2-ої категорії відділу режиму і охорони (чергова зміна №2) в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» з 01.04.2022 року;
- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді молодшого інспектора 2-ої категорії відділу режиму і охорони (чергова зміна №2) в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (4)» з 01.04.2022 року та стягнення з Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що наказ начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 31.03.2022 року №64/OC-20 «Про особовий склад» в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України прийнято необґрунтовано та без урахування усіх обставин, оскільки відповідачем не доведено до її відома під підпис ані змісту наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, ані змісту наказу про призначення службового розслідування, ані змісту висновку службового розслідування. Також позивачу не було запропоновано надати пояснення безпосередньо особам, які проводили службове розслідування, що є порушенням ст. 14 Дисциплінарного статуту ОВС, що, відповідно, позбавило позивача права на оскарження дисциплінарного стягнення, передбаченого ст. 21 Дисциплінарного статуту ОВС, а надані позивачем 27.03.2022 письмові пояснення були складені позивачем під тиском з боку посадових осіб відповідача. Крім того, згідно п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 на виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69 Про загальну мобілізацію Кабінет Міністрів України постановлено: установити, що на період дії воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно - територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми є Підтримка, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 06.03.2022 року №204-р затверджено перелік адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми "єПідтримка", серед яких згідно додатку, зокрема і Дніпропетровська область. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає додаткова винагорода у розмірі 60 000 грн., які позивач не отримала у зв`язку з незаконним звільненням.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №160/6441/22 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 травня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/6441/22 та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
Представником позивача 15 червня 2022 надано відповідь на відзив, за змістом якої зазначено, що згідно висновку службового розслідування спроби занесення заборонених речей на територію установи, що охороняється, прапорщиком внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшим інспектором 2 категорії відділу режиму і охорони від 31.03.2022 року, єдиним документом, що вказує на порушення службової дисципліни, є письмові пояснення ОСОБА_1 від 27.03.2022 року оперуповноваженому ОСОБА_3 , які останній змусив позивача написати шляхом погроз та принижень. Крім того, згідно вищевказаного висновку службового розслідування догляд особистих речей ОСОБА_1 при перетинанні КПП-1 27.03.2022 року здійснювався оперуповноваженим ОСОБА_4 . Однак, ані пояснень, ані рапорту оперуповноваженого ОСОБА_4 матеріали службового розслідування не містять. Таким чином, беззаперечних та достатніх доказів порушення службової дисципліни прапорщиком внутрішньої служби ОСОБА_1 не встановлено.
Представником відповідача надано до суду заперечення, які надійшли 01 липня 2022 року, згідно змісту яких зазначено, що ОСОБА_1 допущено грубе порушення службової дисципліни - здійснено пронос заборонених предметів до установи. Власноручне пояснення ОСОБА_1 спростовує твердження про тиск на неї з боку співробітників установи. Те, що на рахунок ОСОБА_1 не було перерахувань не являється належним доказом, що такі кошти вона не отримувала, оскільки вона може мати декілька власних рахунків, а також не вказувала, що перерахунок був здійснений на саме її рахунок, а не на рахунок третьої особи. Такі дані містять банківську таємницю і не можуть бути витребувані установою, оскільки ДУ «ДУВП (№4)» не наділено відповідними повноваженнями і видача відповідних даних провадиться в рамках кримінальних проваджень, а не службових розслідувань. Також зазначив, що журнал обліку дисциплінарних стягнень, запис №24, містить вид стягнення та зміст наказу. Також дані матеріали були надані представнику ОСОБА_1 адвокатові Плетенко К.Ю. на запит від 06.04.2022. Згідно вимог п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При недотриманні позивачем зазначених вимог настають наслідки, передбачені ст.139 ЦПК. Доводи про те, ОСОБА_1 завдана моральна шкода у виді відсутності місця роботи і утримання неповнолітніх дітей не можуть бути прийняті до уваги, оскільки порушення законодавства тягне за собою відповідальність. Згідно ст. 19 Конституції України Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України ДУ «ДУВП (№4)» не може порушувати норми основного закону і надавати незаконну перевагу у вигляді не притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у зв`язку з виявленням факту проносу заборонених предметів на територію установи співробітником чергової зміни №2, на виконання вимог п.1, п.5, п.6 ч.2, п.9 ч. 3 «Порядку проведення службових розслідувань у Державній кримінально - виконавчій службі України» затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.03.2015 №356/5 наказом від 28.03.2022 №46/ос/ст-22 призначено службове розслідування у зв`язку з виявленням факту проносу заборонених речей на територію установи прапорщиком внутрішньої служби Дудкою Ольгою Юріївною, молодшим інспектором 2 категорії відділу режиму і охорони.
За результатами проведеного службового розслідування складено висновок службового розслідування спроби занесення заборонених речей на територію установи, що охороняється від 31.03.2022 року.
Згідно висновку службового розслідування за грубе порушення службової дисципліни, а саме вимог: п.6 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах ДКВС України» та Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (пункт З розділу ІІ)» прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони комісією запропоновано звільнити позивача з органів Державної кримінально - виконавчої служби України.
Наказом від 31.03.2022 №48/ос/ст-22 за грубе порушення службової дисципліни, а саме вимог: п. 6 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах ДКВС України» та Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарані (пункт 3 розділу ІІ)» на прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого Інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів Державної кримінально - виконавчої служби України.
Наказом від 31.03.2022 №64/ОС-22, відповідно до пункту 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони (чергова зміна №2), 31 березня 2022 року.
Не погодившись з вказаним, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи спір суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до вимог статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року №2713-ІV (далі - Закон №2713-ІV).
Згідно із частиною першою статті 6 Закону №2713-ІV державна кримінально-виконавча служба України, відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Відповідно до частини четвертої статті 6 Закону №2713-ІV структура, штати територіальних органів управління, підрозділів кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я та положення про них затверджуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань.
Пунктом 5 частини другої статті 13 Закону №2713-ІV встановлено, що порядок призначення і звільнення з посад, права, обов`язки та умови служби працівників підприємств установ виконання покарань, які мають спеціальні звання рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, визначаються відповідно до законодавства.
Відповідно до частин першої та другої статті 14 Закону №2713-IV, до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).
Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.
Статтею 18 Закону №2713-IV визначені права та обов`язки посадових і службових осіб органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів.
Так, посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів зобов`язані: 1) виконувати покарання відповідно до вимог кримінально-виконавчого законодавства; 2) забезпечувати дотримання прав людини і громадянина, реалізацію законних прав та інтересів засуджених і осіб, узятих під варту, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань; 3) виконувати вироки, постанови і ухвали суду, а також рішення, прийняті прокурорами і слідчими в установленому законом порядку і в межах їх компетенції; тримати осіб, узятих під варту; 4) застосовувати передбачені законом засоби виправлення і ресоціалізації засуджених; сприяти трудовому та побутовому влаштуванню осіб, звільнених від відбування покарання, та їх соціальній адаптації; 5) забезпечувати виконання актів амністії та помилування; 6) забезпечувати правопорядок, додержання вимог режиму, правил внутрішнього розпорядку в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах і на прилеглих до них територіях та вимагати від засуджених і осіб, узятих під варту, інших осіб виконання ними обов`язків, установлених законом; 7) проводити реєстрацію засуджених і осіб, узятих під варту, їх фотографування, звукозапис, кіно- і відеозйомку та дактилоскопію; 8) забезпечувати безпеку засуджених і осіб, узятих під варту, персоналу і громадян, які перебувають на території установ виконання покарань та слідчих ізоляторів; 9) припиняти адміністративні правопорушення, що посягають на встановлений законодавством порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань; 10) запобігати вчиненню кримінальних правопорушень та дисциплінарних проступків в органах і установах виконання покарань та слідчих ізоляторах; приймати і реєструвати заяви та повідомлення про кримінальні правопорушення і події, своєчасно приймати щодо них рішення; 11) забезпечувати охорону, ізоляцію та нагляд за засудженими і особами, узятими під варту; здійснювати заходи щодо розшуку осіб, які вчинили втечу з установ виконання покарань і слідчих ізоляторів, та засуджених, які ухиляються від покарань, не пов`язаних з позбавленням волі; 12) виявляти, припиняти кримінальні правопорушення, вчинені в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, брати участь в їх розкритті у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України; 14) виявляти причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних правопорушень і порушень режиму в установах виконання покарань і слідчих ізоляторах, а також вчиненню кримінальних правопорушень засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, вживати в межах своїх повноважень заходів до їх усунення; 15) створювати належні умови для тримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення; 16) організовувати загальноосвітнє і професійно-технічне навчання засуджених та залучати їх до праці; 17) забезпечувати додержання вимог законодавства з охорони державної таємниці, праці та навколишнього середовища, санітарно-епідеміологічного нагляду і правил пожежної безпеки; 18) здійснювати контроль за поведінкою осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням або умовно-достроково; 19) забезпечувати правовий і соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України та членів їхніх сімей.
Відповідно до частини третьої статті 21 Закону №2713-IV персонал Державної кримінально-виконавчої служби України під час виконання покладених на нього обов`язків керується законами та іншими нормативно-правовими актами, діє на підставі та в межах своїх повноважень. Ніхто, крім випадків, прямо передбачених законом, не має права втручатися в службову діяльність персоналу.
Згідно частиною п`ятою статті 23 Закону на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частин першої та другої статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VІІІ (далі - Закон №580-VІІІ), у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.
Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
В силу пункту 6 частини першої статті 77 Закону №580-VІІІ, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного, відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.
Преамбулою Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» (далі - Дисциплінарного статуту ОВС) встановлено, що цей Статут визначає сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України (далі - особи рядового і начальницького складу) стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень. Дія цього Статуту поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог.
Абзацом 1 статті 1 Дисциплінарного статуту ОВС визначено, що службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.
Дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (стаття 2 Дисциплінарного статуту ОВС).
Статтею 7 Дисциплінарного статуту ОВС визначені обов`язки осіб рядового і начальницького складу.
Так, службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров`я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об`єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об`єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов`язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку
За вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом (частина перша статті 5 Дисциплінарного статуту ОВС).
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 12 Дисциплінарного статуту, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень, зокрема, звільнення з органів внутрішніх справ.
Згідно з частиною сьомою статті 13 Дисциплінарного статуту, такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ, звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь, накладаються начальниками, яким надано право прийняття на службу до органів внутрішніх справ, призначення на посаду, присвоєння спеціального звання.
Порядок накладення дисциплінарних стягнень визначений статтею 14 Дисциплінарного статуту ОВС.
Так, з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.
Забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими порушника, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника порушника.
Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України.
Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.
Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.
Оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу в присутності його підлеглих заборонено.
Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.
За кожне порушення службової дисципліни накладається лише одне дисциплінарне стягнення. У разі порушення службової дисципліни кількома особами дисциплінарне стягнення накладається на кожного окремо.
При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо.
У разі вчинення незначного порушення службової дисципліни начальник може обмежитись усним попередженням особи рядового або начальницького складу щодо необхідності суворого додержання службової дисципліни.
У разі притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб рядового і начальницького складу, які мають дисциплінарне стягнення і знову допустили порушення службової дисципліни, дисциплінарне стягнення, що накладається, має бути більш суворим, ніж попереднє.
У разі повторного вчинення особою рядового або начальницького складу незначного проступку з урахуванням його нетяжкості, сумлінного ставлення цієї особи до виконання службових обов`язків, нетривалого перебування на посаді (до шести місяців) та з інших поважних причин начальник може обмежитися раніше накладеним на таку особу дисциплінарним стягненням.
Дисциплінарні стягнення у вигляді пониження в спеціальному званні на один ступінь на осіб, які мають перші спеціальні звання, і звільнення з посади на осіб, які обіймають посади найнижчого рівня, не накладаються.
Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.
Наказом Міністерства юстиції України №356/5 від 12 березня 2015 року затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - Порядок №356/5), який визначає підстави для призначення, процедуру та мету проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - ДКВС України); порядок документування й оформлення результатів службових розслідувань, прийняття за ними рішення та їх виконання; компетенцію структурних підрозділів апарату Міністерства юстиції України, Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (далі - органи), воєнізованих формувань, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, уповноважених органів з питань пробації, навчальних закладів, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ та організацій, створених для забезпечення виконання завдань ДКВС України (далі - установи), під час проведення службових розслідувань; права та обов`язки посадових осіб органів і установ під час проведення службових розслідувань.
Пунктом 6 розділу II вказаного Порядку визначено, що підставою для проведення службового розслідування є належним чином оформлений письмовий наказ уповноваженого на те начальника.
Згідно з пунктом 3 розділу III Порядку інші начальники мають право призначати службові розслідування стосовно осіб рядового і начальницького складу, якщо їм надано право призначати на посади та звільняти з посад, застосовувати заходи заохочення і накладати дисциплінарні стягнення на осіб, дії або бездіяльність яких стали підставою для проведення службового розслідування.
Згідно з пунктами 8, 9 розділу III Порядку №356/5 проведення службового розслідування доручається прямому начальнику особи рядового чи начальницького складу, дії або бездіяльність якої стали підставою для призначення службового розслідування.
Службове розслідування може проводитися декількома особами у складі комісії, до складу якої входять найбільш досвідчені посадові особи органу або установи, здатні всебічно вивчити обставини, що стали підставою для призначення службового розслідування, та зробити об`єктивні висновки. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника особи рядового чи начальницького складу, дії чи бездіяльність якої стали підставою для призначення службового розслідування.
Відповідно до пункту 11 розділу III Порядку №356/5 забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими особи рядового чи начальницького складу, стосовно якої призначено службове розслідування, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування.
Розділом V Порядку №356/5 передбачено, що службове розслідування повинне бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення уповноваженим на те начальником.
У разі необхідності за мотивованим рапортом (доповідною запискою) виконавця або голови комісії визначений строк проведення службового розслідування може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.
Початок службового розслідування визначається датою видання наказу про його призначення.
Завершення службового розслідування визначається датою затвердження начальником, який призначив службове розслідування, висновку службового розслідування.
Пунктом 3 розділу VIII Порядку №356/5 висновок службового розслідування підписується виконавцем (головою та членами комісії) та затверджується начальником, який призначив службове розслідування.
Відповідно до пункту 6, 7 розділу VIII Порядку №356/5 за результатами службового розслідування особи рядового і начальницького складу, стосовно яких воно проводилося, притягаються до відповідальності в установленому законом порядку.
Про накладення дисциплінарного стягнення за результатами службового розслідування видається наказ, зміст якого оголошується персоналу органу або установи, де проходить службу особа рядового чи начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу в присутності її підлеглих забороняється.
Зміст наказу доводиться до відома особи рядового чи начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі відмови особи рядового чи начальницького складу від ознайомлення з наказом під підпис безпосередній начальник такої особи спільно з посадовою особою підрозділу персоналу складає відповідний акт.
Особа рядового чи начальницького складу, стосовно якої проводилось службове розслідування, має право оскаржити рішення щодо накладення на неї дисциплінарного стягнення у порядку, визначеному законодавством України.
Суд зазначає, що оскаржуваний наказ, який є індивідуально-правовим актом та породжує права і обов`язки для позивача, має відповідати вимогам, визначеним статтею 2 КАС України.
Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Обґрунтованість, в силу статті 2 КАС України, є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.
Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Стосовно правової оцінки правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то така повинна фокусуватися насамперед на такому: - чи прийнято рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України; - чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення; - чи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення; - чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим діянням.

Аналогічні висновки неодноразово висловлювались Верховним Судом у своїх рішеннях та, зокрема, у постанові від 06 лютого 2020 року у справі №826/1916/17.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд, перевіряючи рішення, яке, у тому числі, є предметом позову, на відповідність ст. 2 КАС України, встановив наступне.

Згідно змісту висновку службового розслідування комісією встановлено, що 27.03.2022 при догляді особистих речей ОСОБА_1 виявлено м`ясо приблизно 1 (один) кілограм, 5 (п`ять) пачок цигарок «Мальборо» та 3 (три) шоколадки. У своєму поясненні ОСОБА_1 вказала, що 27.03.2022 приблизно о 7 годині 45 хвилин її зупинили на КПП-1 для огляду особистих речей. Під час огляду в її сумці було виявлено сире м`ясо приблизно 1 (один) кілограм, 5 (п`ять) пачок цигарок «Мальборо» та 3 (три) шоколадки. Було встановлено що перебуваючи на зміні 24.03.2022 молодший інспектор ОСОБА_1 вступила в неслужбові стосунки з ув`язненим на ім`я ОСОБА_2 з камери №871 в результаті чого останній попросив молодшого інспектора ОСОБА_1 придбати вищевказані предмети харчування та доставки цих харчів до камери 27.03.2022 під заступання на добове чергування. Про те, що вступати у неслужбові стосунки з ув`язненими в установі заборонено вона знала та була ознайомлена. Співробітниками оперативного відділу було перевірено факт вступу ОСОБА_1 у неслужбові зв`язки з засудженими, ув`язненими і їх родичами, даний факт знайшов свого підтвердження, також відображається у письмовому поясненні яке надала ОСОБА_1 . Даним випадком прапорщик внутрішньої служби ОСОБА_1 порушила вимоги пп. 3 п. 6 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах ДКВС України», а саме: особам, які заходять на режимну територію і об`єкти, де працюють ув`язнені (засуджені), забороняється проносити із собою будь - які речі: згортки, сумки, інші предмети. Ці речі і предмети залишаються на зберігання в спеціально - обладнаних шафах, що обладнуються на КПП. Згідно до додатку 3 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (пункт 3 розділу II)» переліку предметів, виробів і речовин, зберігання і використання яких засудженими заборонено: продукти харчування у скляній або металевій тарі, з простроченим терміном реалізації, консервовані продукти із м`яса, риби, овочів, фруктів, виготовлені в домашніх умовах, готові страви, продукти, що потребують додаткового приготування шляхом термічної обробки, продукти, які швидко псуються і потребують зберігання у спеціальних умовах, зіпсовані продукти харчування, а також дріжджі, спиртні, слабоалкогольні напої і пиво, одеколон та інші вироби на спиртовій основі, а також напої енергетичної дії (перелік продуктів харчування може бути обмежений за приписом санітарно-епідеміологічної служби). Згідно до Додатку 3 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (п. 3 розділу ІІ) від 28.08.2018 №2853/5 переліку предметів, виробів і речовин, зберігання і використання яких засудженими заборонено: радіоелектронні засоби, призначені для передавання чи приймання радіосигналів (радіостанції, мобільні телефони та зарядні пристрої до них, SIМ-картки, скретч-картки поповнення рахунку мобільного зв`язку, пейджери тощо), друкарські машинки, розмножувальні прилади. ОСОБА_1 своїми діями порушила вимоги Кодексу етики та службової поведінки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України з вимогами якого була ознайомлена під підпис при прийомі на службу, а саме; бути прикладом безумовного дотримання вимог чинного законодавства та службової дисципліни, залишатися за будь-яких обставин чесним і непідкупним, відданим інтересам служби. Окрім того працівник не повинен за будь - яких умов зраджувати моральним принципам, що відповідають вимогам держави і очікуванням суспільства. їх неухильне дотримання - справа честі і обов`язок кожного.

Суд зазначає, що Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5.

Ці Правила обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи (пункт 1 Правил).

В пунктах 1, 2 розділу IV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань зазначено, що взаємовідносини персоналу установ виконання покарань із засудженими ґрунтуються на суворому дотриманні законності. У своїй роботі персонал має дотримуватися високих професійних та особистих стандартів. Персонал своєю поведінкою і виконанням своїх обов`язків має позитивно впливати на засуджених та викликати у них повагу. Персоналу установ виконання покарань категорично забороняється встановлювати із засудженими та їхніми родичами будь-які стосунки, не регламентовані кримінально-виконавчим законодавством та цими Правилами.

Згідно додатку 3 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань (пункт 3 розділу II)» переліку предметів, виробів і речовин, зберігання і використання яких засудженими заборонено: продукти харчування у скляній або металевій тарі, з простроченим терміном реалізації, консервовані продукти із м`яса, риби, овочів, фруктів, виготовлені в домашніх умовах, готові страви, продукти, що потребують додаткового приготування шляхом термічної обробки, продукти, які швидко псуються і потребують зберігання у спеціальних умовах, зіпсовані продукти харчування, а також дріжджі, спиртні, слабоалкогольні напої і пиво, одеколон та інші вироби на спиртовій основі, а також напої енергетичної дії (перелік продуктів харчування може бути обмежений за приписом санітарно епідеміологічної служби).

Суд погоджується із тим, що позивач, будучи на займаній посаді повинен дотримуватись морально-етичних норм та вимог службової дисципліни, встановлених для працівників установ виконання покарань, проте пунктом 1 розділу VIII Порядку №356/5 встановлено, що за результатами службового розслідування складається висновок службового розслідування, який складається із вступної, описової та резолютивної частин.

У вступній частині висновку зазначаються посада, звання, прізвище, ініціали виконавця (голови, членів комісії), який (які) проводив (ли) службове розслідування, підстави для проведення службового розслідування.

В описовій частині висновку зазначаються: відомості про обставини, за яких особа рядового чи начальницького складу, стосовно якої призначено службове розслідування, вчинила дію або бездіяльність, що стали підставою для призначення службового розслідування, а також те, чи мали вони місце взагалі; час, місце, спосіб, мотив та мета вчинення дисциплінарного проступку, його наслідки, що настали у зв`язку з цим; посада, звання, прізвище, ім`я та по батькові, персональні дані (дата та місце народження, освіта, період служби в ДКВС України і на займаній посаді з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних»), характеристика особи (зокрема наявність або відсутність у неї діючих дисциплінарних стягнень), яка вчинила дисциплінарний проступок, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли вказаним обставинам; наявність причинного зв`язку між діями або бездіяльністю особи рядового чи начальницького складу, стосовно якої призначено службове розслідування, та їх наслідками; умови, що передували вчиненню дії або бездіяльності чи спонукали до цього; вимоги законодавства або посадові обов`язки, які було порушено; наявність вини особи рядового чи начальницького складу, стосовно якої призначено службове розслідування, обставини, що пом`якшують чи обтяжують ступінь відповідальності, а також ставлення до скоєного; відомості про залучення до проведення службового розслідування фахівців та дані про них, подані ними результати.

У резолютивній частині висновку службового розслідування зазначаються: пропозиції щодо закінчення службового розслідування, застосування до осіб рядового і начальницького складу конкретних видів заохочень або дисциплінарних стягнень, класифікації отриманих тілесних ушкоджень, обставин загибелі (смерті) осіб рядового і начальницького складу, списання чи відновлення використаних, пошкоджених або втрачених матеріальних цінностей, зброї, боєприпасів, службових документів, а також про направлення матеріалів службового розслідування до відповідних органів для прийняття рішення згідно із законодавством; підтвердження чи спростовування відомостей, які стали підставою для його призначення; запропоновані заходи, спрямовані на усунення виявлених під час службового розслідування недоліків, причин та умов виникнення обставин, які стали підставою для призначення службового розслідування.

Натомість, висновок, на підставі якого прийнято оскаржуваний у даній справі наказ, не містить належного обґрунтування, з посиланням на докази, в рахунок доведення вини позивача, окрім її письмових пояснень від 27.03.2022.

Під час проведення службового розслідування комісією не відібрані пояснення у старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_4 , яким було здійснено огляд наявних у позивача речей.

Також комісією не отримані письмові пояснення від ОСОБА_3 , який був присутній під час огляду та на підставі саме його рапорту призначено службове розслідування.

Верховний суд у постанові від 09 лютого 2022 року у справі №160/12290/20 зазначив, що суб`єкт владних повноважень повинен довести суду правомірність свого рішення належними, допустимими та достовірними доказами, зокрема, матеріалами службового розслідування тощо. При цьому, саме лише відтворення у висновку службового розслідування фабули кримінального правопорушення чи інших обставин, наведених у рішеннях слідчого (прокурора, слідчого судді) в рамках досудового розслідування кримінального правопорушення, а так само відтворення у висновку службового розслідування внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей, не є достатнім для того, щоб уважати такий висновок обґрунтованим, як і ухвалене на підставі нього рішення. Обставини подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, мають бути підтверджені й оцінені в сукупності з іншими зібраними під час службового розслідування поясненнями та документами.

Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі №640/20599/19).

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, в основу висновку проведеного службового розслідування не покладено належних, допустимих та достатніх доказів для того, щоб уважати такий висновок обґрунтованим, як і ухвалене на підставі нього рішення.

Згідно статті 14 Дисциплінарного статуту ОВС перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

В порушення ст. 14 Дисциплінарного статуту ОВС у позивача під час проведення службового розслідування не відібрано пояснень.

Доказів відмови ОСОБА_1 від надання пояснень під час проведення службового розслідування до суду не надано, судом не встановлено.

При цьому, письмові пояснення позивача від 27.03.2022 не можуть бути взяті до уваги судом, з урахуванням того, що службове розслідування призначене наказом від 28.03.2022, тобто після отримання пояснень ОСОБА_1 від 27.03.2022.

Отже, проаналізувавши наведене вище, в контексті встановлених обставин в справі суд дійшов висновку, що службове розслідування відносно позивача було проведено не повно та не об`єктивно, без з`ясування всіх обставин вчинення позивачем дисциплінарного проступку, без встановлення дійсних причин і умов його вчинення. Не в повній мірі враховано характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, відсутність негативних наслідків, особу позивача, попередню поведінку позивача та її ставлення до служби.

Верховний Суд у постанові від 20 грудня 2021 року у справі №0740/1045/18 зазначив про необхідність надання судом оцінки в частині застосування певного виду дисциплінарного стягнення.

Тоді як у спірних правовідносинах відповідачем не враховано співмірність ступеню тяжкості вчиненого позивачем проступку чи заподіяння ним шкоди його протиправною поведінкою, наслідками такої поведінки, оскільки, на думку суду, вчинений проступок позивача не відповідає застосованому до нього дисциплінарному стягненню.

Суд зауважує також і на тому, що відповідач прийнявши спірне рішення про покарання, безпідставно не врахував попередню поведінку позивача, що у сукупності з наведеними вище аргументами суду свідчить про те, що до останнього застосоване покарання, яке є не співмірним з вчиненим проступком.

До того ж, відповідач жодним чином не мотивував обрання найсуворішого з видів стягнень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, у свою чергу, не доведено правомірності прийняття оскаржуваного наказу.

Зазначене у своїй сукупності дає підстави суду для висновку про протиправність наказу начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 31.03.2022 року №64/OC-20 «Про особовий склад» в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України.

З огляду на висновки суду щодо протиправності наказу про звільнення позивача за займаної посади, позовні вимоги, як похідні, про поновлення ОСОБА_1 на посаді молодшого інспектора 2-ої категорії відділу режиму і охорони (чергова зміна №2) в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» з 01.04.2022 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відносно частини позовних вимог про стягнення з Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 року (день, наступний за днем звільнення) по день винесення судового рішення, суд зазначає наступне.

Верховний Суд України у постанові від 29 листопада 2021 року у справі №815/42/16 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

У постановах від 20 травня 2019 року у справі №821/1180/18 та від 29 листопада 2019 року у справі №540/1224/19 Верховний Суд сформулював правову позицію про те, що до подібних правовідносин норми постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" не застосовуються, оскільки при визначенні розміру середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу потрібно застосовувати норми спеціального законодавства.

Механізм виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України визначено Наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України» від 28.03.2018 року №925/5.

Відповідно до п. 8 Розділу І Порядку №925/5 при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів цього місяця.

Відповідно до п. 25 Порядку №925/5 особам рядового і начальницького складу, поновленим на службі або попередній посаді за рішенням суду у зв`язку з незаконним звільненням або переміщенням на іншу посаду, за час вимушеного прогулу виплата здійснюється з розрахунку середньоденного грошового забезпечення, яке особа рядового чи начальницького складу отримувала у місяці незаконного звільнення, або різниці в ньому за час перебування на нижчеоплачуваній посаді.

Виплачена під час попереднього звільнення зі служби цим особам рядового або начальницького складу грошова допомога при звільненні зі служби підлягає заліку за рахунок суми, що належить їм до виплати за час вимушеного прогулу, а в частині, яка перевищує цю суму,- заліку за рахунок суми грошової допомоги, належної до виплати при подальшому звільненні зі служби.

Підставою для виплат, зазначених у цьому пункті, є наказ начальника відповідного органу або установи, а в разі поновлення на посаді начальника органу або установи - наказ відповідного органу управління вищого рівня з урахуванням пункту 24 цього розділу.

Відповідно до довідки від 07.04.2022 року №4/4-29вн сума середньоденного грошового забезпечення позивача становить 333,98 грн.

Таким чином сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.04.2022 (день, наступний за днем звільнення) по день ухвалення рішення (11.07.2022) становить 34 065,96 грн. (102 дні * 333,98 = 34 065,96 грн.).

У відповідності з пунктами 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

Щодо частини позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

До того ж, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Отже, моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Звертаючись до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач повинен зазначити обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні; чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 57).

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Разом з тим, для присудження відшкодування моральної шкоди насамперед необхідно встановити факт наявності завдання такої шкоди.

Вказане узгоджується з позицією Верховного суду викладеного у постановах від 21 лютого 2020 року (справа №363/3520/16-а), від 12 березня 2020 року (справа №320/6695/18), від 27 травня 2020 року (справа №818/1434/17).

При цьому, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, саме позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли (в чому вона виразилася) і який її розмір, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.

Однак, позивачем не доведено заподіяння йому душевних страждань, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності Кабінету Міністрів України.

Також відсутні в матеріалах справи обґрунтовані розрахунки розміру заявленої моральної шкоди.

Відтак, суд дійшов висновку, що вимоги позивача у цій частині задоволенню не підлягають.

Відносно позовних вимог про стягнення з Державної установи «Дніпровська установа покарань (4)» на користь ОСОБА_1 суми додаткової винагороди за лютий 2022 року та березень 2022 року згідно п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 у сумі 60 000,00 грн., судом встановлено наступне.

Згідно з пунктом 1 Постанови № 168 на період дії воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка», передбачена додаткова винагорода в розмірі 30 тисяч гривень щомісяця, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 тисяч гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Перелік адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми «єПідтримка», затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06.03.2022 № 204-р.

При цьому Дніпропетровську область включено до цього переліку 11.03.2022 згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.03.2022 №213-р.

Листом Міністерства юстиції України від 20.05.2022 №38144/16.3.2/32-22 роз`яснено, у травні 2022 року відповідно до реєстру змін розподілу показників зведених кошторисів на 2022 рік від 17.05.2022 № 53 здійснено перерозподіл та наближення асигнувань в межах виділеного фінансування за КПКВК 3601020 «Виконання покарань установами і органами Державної кримінально-виконавчої служби України» КЕКВ 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» та КЕКВ 2120 «Нарахування на оплату праці» для забезпечення виплат додаткової винагороди за період з 24.02.2022 по 25.04.2022 відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (із змінами) (далі - Постанова № 168).

Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 20.05.2022 №38144/16.3.2/32-22 виплата винагород здійснюється органом, установою за місцем постійного проходження служби особи рядового чи начальницького складу, де він призначений на штатну посаду, на підставі наказів такого органу, установи, в межах асигнувань, передбачених у кошторисі органу, установи, при цьому рішення щодо виплати такої винагороди керівникам органів та установ приймається за погодженням Державного секретаря.

Крім того, у вищевказаному листі Міністерства юстиції України зазначено, що розмір додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу, які несуть службу в органах і установах, визначається пропорційно та виплачується за фактичний час несення служби, розрахований у годинах, в розрахунковому (у годинах) місячному періоді проходження служби (24 години на добу).

З урахуванням наведеного, вартість однієї години роботи за березень 2022 року розраховується наступним чином: 30 000,0 грн. (загальна сума додаткової винагороди)/31 (робочі дні за березень 2022 року)/24 години доби = 40,33 грн.

Відтак, з 11.03.2022 по 31.03.2022 ОСОБА_1 фактично несла службу 140 годин, тому додаткова винагорода за даний період становить: 140 годин (фактично відпрацьований час) * 40,33 грн. (вартість однієї години роботи за березень 2022 року) = 5646,20 грн.

Належним способом захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах, з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, є зобов`язання Державної установи «Дніпровська установа покарань (4)» нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 суму додаткової винагороди згідно п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 у сумі 5646,20 грн.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні) сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від 06.09.2005 р., п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від 18.07.2006 р., п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від 10.02.2010 р., п.58) принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) від 09.12.1994 р., п. 29).

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивачем в межах даної справи сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди.

Згідно постанови Верховного Суду від 07.02.2022 у справі №523/4124/21 вимога про відшкодування моральної шкоди у спорі про поновлення трудових справ є вимогою майнового характеру, за яку сплачується судовий збір.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, з урахуванням прийнятого судом рішення, у вказаній частині позовних вимог, та враховуючи приписи ст. 139 КАС України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суми сплаченого судового збору.

З тексту позовної заяви вбачається, що позивач також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 5000,00 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

Слід зазначити, що відповідачем не було надано жодних заперечень щодо стягнення спірних витрат та клопотань щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, рівно як і не вчинено будь-яких дій по доведенню неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу.

В силу положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Перевіривши зміст наданих позивачем документів стосовно витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

В матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 04.04.2022, відповідно до п. 1 предметом даного договору є надання усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту під час розгляду справи про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заборгованості по заробітній платі.

На підтвердження підстав, факту понесення та розміру витрат, пов`язаних з розглядом справи, представник позивача надав, а суд дослідив наступні документи: договір про надання правової допомоги від 04.04.2022; додаткову угоду від 04.04.2022; акт виконаних робіт від 02.05.2022; квитанцію до прибуткового касового ордеру №2 від 02.05.2022; ордер про надання правничої (правової) допомоги; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно акту виконаних робіт від 02.05.2022 адвокатом надані наступні послуги:

первинна консультація (усна) - 200 грн.;

вивчення документів та правовий аналіз - 800,0 грн.;

вивчення останніх рішень судової практики з аналогічних спорів - 500 грн.;

складання адвокатського запиту - 500 грн.;

складання позовної заяви ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, додаткової винагороди та моральної шкоди - 3000 грн.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові від 24.01.2019 у справі №910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19 та 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", суті виконаних послуг, а також враховуючи конкретні обставини справи, відсутність клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 5000,00 грн. є співмірною до задоволених позовних вимог та вважає за необхідне присудити на користь позивача шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правову допомогу у сумі 5000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Державної установи «Дніпровської установи виконання покарань (№4) (адреса: 49006, м. Дніпро, вул. Н. Алексеєнко, буд. 80, ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення сум - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 31.03.2022 року №64/OC-20 «Про особовий склад» в частині звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Поновити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді молодшого інспектора 2-ої категорії відділу режиму і охорони (чергова зміна №2) в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» з 01.04.2022 року.

Стягнути з Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» (вул. Надії Алексеєнко, буд. 80, м. Дніпро, 49006, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 01.04.2022 року по 11.07.2022 року у розмірі 34 065,96 гривень (тридцять чотири тисячі шістдесят п`ять гривень 96 копійок).

Зобов`язати Державну установу «Дніпровська установа покарань (4)» (вул. Надії Алексеєнко, буд. 80, м. Дніпро, 49006, ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) суму додаткової винагороди згідно п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 у сумі 5 646,20 гривень (п`ять тисяч шістсот сорок шість гривень 20 копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді молодшого інспектора 2-ої категорії відділу режиму і охорони (чергова зміна №2) в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» з 01.04.2022 року.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Державної установи «Дніпровська установа покарань (№ 4)» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Стягнути з Державної установи «Дніпровська установа покарань (№ 4)» (вул. Надії Алексеєнко, буд. 80, м. Дніпро, 49006, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,0 гривень (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко