Справа № 500/3760/20
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2022-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/3760/20 пров. № А/857/16058/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Вовка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про стягнення середнього заробітку, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Дерех Н.В.,

час ухвалення рішення: 14:21:03,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення: 06.08.2021,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) про визнання протиправним та скасування наказу Держгеокадастру України від 20.10.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » за №279-то, стягнення з відповідача Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, а у разі припинення цього відповідача з його правонаступника, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі позивача у період з 07.05.2020 по день винесення цього рішення з урахуванням усіх складових заробітної плати, на які має право позивач (премія, надбавки, тощо) та коригуванням на коефіцієнт підвищення посадових окладів, стягнути з відповідача Держгеокадастру України на користь позивача, моральну шкоду в сумі 700000,00 грн, за допущену тривалу протиправну бездіяльність стосовно затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, невиконання судового рішення про поновлення на роботі, стягнення з відповідача Держгеокадастру України на користь позивача моральну шкоду в сумі 300000,00 грн у зв`язку із видачею оскаржуваного наказу від 20.10.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 » за №279-то, що унеможливило допуск до роботи, яку позивач виконував раніше та поновлення позивача на тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи, протиправно позбавило позивача права на працю.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №279-то від 20.10.2020 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 66602 (шістдесят шість тисяч шістсот дві) грн 56 коп. середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 у період з 07.05.2020 по день винесення наказу про поновлення його на роботі 17.09.2020. Узадоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що відповідачами як суб`єктами владних повноважень не доведено правомірності своїх дій.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, відповідачі подали апеляційну скаргу.

Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог. Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що судом не враховано, що у ході реорганізації відбулося фактичне скорочення як штату Головного управління Держкомзему в Тернопільській області, так і посади начальника Головного управління Держкомзему в Тернопільській області під час приєднання цього органу до Головного управління Держземагенства в Тернопільській області (оскільки приєднання без скорочення штату мало б бути дві відповідні посади начальників), а в подальшому відбулося скорочення посади начальника Головного управління Держземагенства в Тернопільській області під час приєднання цього органу до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області. Вважає, що зазначене є підставою для припинення трудового договору працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, на підставі приписів частини 4 ст. 36 та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Зазначає, що застосування норм Закону №899-VIII під час видання оскаржуваного наказу від 20.10.2020 №279-то є цілком правомірним.

Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі та ухвалити в цій частині нове рішення, зменшивши період та розмір суми до стягнення. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд не вірно визначив період стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, зазначивши з 07.05.2020 по 17.09.2020, натомість вірним є період з 07.05.2020 по 16.09.2020 включно. Зазначає, що згідно виробничого календаря за 2020 рік кількість робочих днів складає 91 а не 116.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у відповідності до Наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.09.2020 №242-то «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2017 №876/8871 у справі №2-а-3279/10/1970, скасовано наказ Держкомзему від 15.09.2010 №657-кт «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області з 16.09.2010.

В подальшому, згідно Наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 20.10.2020 №279-то «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», на підставі акту про відмову ознайомлення ОСОБА_1 з повідомленням про подальше звільнення від 22.09.2020, погодження Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.10.2020 №2202-14/61899-03, звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області 22.10.2020.

У відповідності до Наказу Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 22.10.20220 №706-к «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до пункту 2 частини 10 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 17.11.2016 №308 (у редакції наказу Держгеокадастру від 20.02.2020 №53), оголошено наказ Держгеокадастру від 20.10.2020 №279-то «Про звільнення ОСОБА_1 », вважати таким, що ОСОБА_1 припинив виконання обов`язків за посадою начальника Головного управління Держкомзему у Тернопільській області 22.10.2020.

Не погоджуючись з таким діями, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає обставинам справи та правильному застосуванню норм матеріального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 889-VIII).

Вимогами ч. 1 ст. 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів;7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Як передбачено п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49- 2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

З урахуванням зазначених норм законодавства вірним є висновок суду першої інстанції, що звільнення з державної служби з підстав скорочення чисельності або штату працівників, ліквідації чи реорганізації державного органу допускається та є правомірним лише у випадку, коли неможливо запропонувати особі іншу рівноцінну посаду або перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Згідно матеріалів справи, правовою підставою для звільнення позивача став п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», а саме, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відтак, обов`язковими умовами процедури звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 87 зазначеного закону є попередження про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів, а також пропозиція іншої рівноцінну посаду або переведення працівника.

Як встановлено судом, відповідачем - 1 надано повідомлення про подальше звільнення ОСОБА_1 , однак з такого неможливо встановити його фактичну дату, оскільки на повідомленні така не зазначена.

22.09.2020 уповноваженими особами Держгеокадасту складено Акт про відмову від ознайомлення ОСОБА_1 з повідомленням про подальше звільнення.

Належних, достатніх та допустимих доказів пропозиції позивачу іншої рівноцінної посади або переведення ОСОБА_1 на рівнозначну посаду, відповідачами у справі суду не надано.

Як встановлено судом, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 р. № 69 «Про реорганізацію Державного комітету України по земельних ресурсах» реорганізовано Державний комітет України по земельних ресурсах шляхом перетворення в Державне агентство земельних ресурсів України.

Наказом Держкомзему, Комісії з проведення реорганізації від 17.08.2012 №43 «Про реорганізацію Головного управління Держкомзему у Тернопільській області» Головне управління Держкомзему у Тернопільській області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Держземагенства у Тернопільській області.

Як передбачено ч. 2 ст. 33 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

За приписами частини дев`ятої цього Закону дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації є датою державної реєстрації припинення юридичної особи.

Судом також враховано, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про припинення юридичної особи Головного управління Держкомзему у Тернопільській області внесено, ще 19.02.2013 році, номер запису 9004757.

Таким чином, вірним є висновок суду, що за загальним правилом у зв`язку з скороченням посади, в тому числі через реорганізацію, звільнити особу можна у юридичній особі, яка тільки припиняється, тобто існує як об`єкт трудових правовідносин, а не після того, коли ця особа припинилась, а трудові відносини на певній посаді у припиненій юридичній особі існувати не можуть.

Судом враховано, що згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1 -рп/99, від 5 квітня 2001 року № З-рп/2001 від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно - правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, як вірно зазначено судом, відповідач - 1 провів звільнення позивача з 22.10.2020 у зв`язку з скороченням чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу, який припинений ще у 2013 році.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що наказ про реорганізацію Головного управління Держкомзему у Тернопільській області є ненормативним правовим актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, внесенням запису до ЄДРПОУ про припинення цією юридичної особи публічного права шляхом реорганізації через приєднання до новоствореної юридичної особи оскільки: 1) видавником наказу про реорганізацію є чітко визначений суб`єкт - центральний орган виконавчої влади Держкомзем, який на підставі цього акту реалізував своє право на припинення територіального структурного підрозділу юридичної особи-публічного права, а адресатом виступає лише Головне управління Держкомзему у Тернопільській області. Це рішення породжує певні права та обов`язки щодо припинення діяльності Головного управління Держкомзему у Тернопільській області - тільки для територіального органу Держкомзему у Тернопільській області; 2) у зв`язку з його реалізацією внесено записи до ЄДРПОУ про припинення юридичної особи публічного права - територіального органу Держкомзему у Тернопільській області, а саме Головного управління Держкомзему у Тернопільській області.

Таким чином, у сукупності наведених доводів та обставин, суд дійшов вірного висновку, що оскаржуваний у даній справі наказ є протиправним та таким, що підлягає до скасування.

Разом з тим, відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно вимог статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Як передбачено п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства суд дійшов вірного висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Тобто, з дня ухвалення рішення суду про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду наведеної у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Верховний Суд також вказав, що вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Як встановлено судом, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 06.05.2020 у справі №500/174/20, яке частково змінене постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020, стягнуто з відповідача Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі у період з 12.09.2017 по 06.05.2020, в сумі 332708,32 грн.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2017 у справі №876/8871/17 позивача поновлено на посаді начальника Головного управління Держкомзему в Тернопільській області з 16 вересня 2010 року.

Водночас, на займаній посаді начальника Головнго управління Держкомзему у Тернопільській області позивача поновлено наказом від 17.09.2020 №242-то.

Суд вірно зазначив, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити, зокрема, період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі.

Згідно матеріалів завершення періоду вимушеного прогулу судами визначено вересень 2017 року, тобто вже після припинення Головного управління Держкомзему у Тернопільській області (19.02.2013) та утворення Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, що свідчить про те, що вимушений прогул позивача тривав і у Головному управлінні Держгеокадастру у Тернопільській області.

Разом з тим, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як передбачено абзацом 1 пункту 10 розділу IV Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду, що при розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі позивача, така затримка становить 116 робочих днів, та його середньоденна заробітна плата становила 574,16 грн.

Враховуючи наведене, суд дійшов вірного висновку, що належним способом порушеного права позивача є стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на його користь середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення його на роботі у період з 07.05.2020 по день винесення наказу про поновлення його на роботі 17.09.2020, в сумі 66602,56 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягали до часткового задоволення.

При цьому, колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі № 500/3760/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький
Повне судове рішення складено 08.07.2022.