Справа № 640/33502/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2022-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Костюк Л.О.

Кузьмишиної О.М.

За участю секретаря Шевченко Е.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України, адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльності, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національного банку України, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо повідомлення про результати розгляду заяви ОСОБА_1 від 28 жовтня 2020 року, зареєстрованої 04 листопада 2020 року № М-128050/6/ 16792;

- визнати недійсним договір від 19 червня 2014 року № SAMDNWFC1.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог, пред`явлених до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", щодо визнання недійсним договору від 19 червня 2014 року № SAMDNWFC1.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, також вийти за межі позовних вимог та зобов`язати вчинити дії, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що суд першої інстанції ухвалив рішення без участі позивача, чим порушив її право на судовий захист. Також, позивач посилається на те, що суд не дослідив та не витребував додаткові докази у справі, не врахував, що відповідь на її звернення відповідачем їй не надсилалася.

24 червня 2022 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від Національного банку України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

04 липня 2022 року до суду апеляційної інстанції від позивача - ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення у справі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась до Управління Національного банку України у Хмельницькій області з заявою від 28.10.2020, в якій просить провести інспекторську перевірку правильності списання начебто боргу ОСОБА_1 5*99, 5*3768, 88*99, 5*65 та правомірності передачі інформації щодо банківських рахунків колекторській організації КУА «Примоколет-капитал» та ін. КБ «Приватбанк».

ОСОБА_1 зазначила, що відповідь на вказане звернення отримано не було.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання у встановлені законодавством строки відповіді, позивач звернулася до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частини друга, третя статті 34 Конституції України).

Згідно зі статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України «Про звернення громадян» (надалі також - Закон № 393/96-ВР; тут і надалі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Цей Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Частиною першою статті 1 Закону № 393/96-ВР визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно статті 3 Закону № 393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Частиною першою статті 5 Закону № 393/96-ВР передбачено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

В силу статті 15 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно частини першої статті 20 Закону № 393/96-ВР, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до Управління Національного банку України у Хмельницькій області із заявою від 28 жовтня 2020 року, в якій просила провести інспекторську перевірку правильності списання боргу ОСОБА_1 5*99, 5*3768, 88*99, 5*65 та правомірності передачі інформації щодо банківських рахунків колекторській організації КУА «Примоколет-капитал» та ін. КБ «Приватбанк».

Заява ОСОБА_1 від 28 жовтня 2020 року про проведення інспекторської перевірки отримана Національним банком України 04 листопада 2020 року та зареєстрована за вхідним № М-128050/6/16792, згідно відмітки про реєстрацію в системі електронного документообігу Національного банку України СЕД АСКОД.

З листа Національного банку України №14-0004/72313 від 03 грудня 2020 року «Про розгляд звернення» вбачається, що звернення ОСОБА_1 , зареєстроване 04 листопада 2020 року № М-128050/6/ 16792 відповідачем розглянуто та надано відповідь. Зокрема, надано інформацію по кредиту позивача та роз`яснено порядок проведення інспекторської перевірки, порядок передачі банком інформації про клієнта - боржника третім особам. Позивача повідомлено, що положеннями Закону України «Про банки і банківську діяльність» Закону України «Про Національний банк України» не передбачено проведення перевірок на підставі скарг (звернень) фізичних чи юридичних осіб.

Відповідь на звернення позивача надана Національним банком України у межах місячного строку, встановленого статтею 20 Закону № 393/96-ВР.

Відповідачем надано витяг з Журналу обліку вихідних документів, який сформовано засобами системи автоматизованого документообігу АСКОД від 04 грудня 2020 року, з якого вбачається, що документ № 14-0004/72313 направлено на адресу ОСОБА_1 простою кореспонденцією.

Відповідно до статті 13 Закону № 393/96-ВР, діловодство щодо звернень громадян ведеться в порядку, який встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Інструкцією з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.1997 № 348, не міститься окремих вимог щодо необхідності надсилання відповідей на звернення рекомендованими листами.

Положеннями Закону № 393/96-ВР також не визначено засобів зв`язку, за допомогою яких здійснюється повідомлення заявника про результати розгляду звернення, а також виду поштового відправлення, яким скеровується відповідь заявнику.

Як вказує відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, відповідь на звернення позивача направлялась заявнику простим листом.

Згідно пункту 11 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю.

При цьому, у відповідності до пункту 2 цих Правил, просте поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання без видачі розрахункового документа та доставляється оператором поштового зв`язку адресату на поштову адресу або видається в об`єкті поштового зв`язку без вручення розписки.

Отже, належним доказом виконання відповідачем вимог абзацу шостого частини першої статті 19 Закону України "Про звернення громадян" (щодо повідомлення громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення) є журнал реєстрації вихідної кореспонденції.

Так, в матеріалах справи містяться докази реєстрації вихідного листа, яким надається відповідь на звернення позивача від 28 жовтня 2020 року, в електронній системі документообігу, а також надано докази направлення такого листа простою кореспонденцією згідно електронного журналу обліку вихідних документів.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність у діях відповідача ознак протиправності, оскільки відповідь на звернення позивача була надано у встановлений законодавством строк та спосіб.

Таким чином, дії відповідача у межах спірних правовідносин не суперечили вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення без участі позивача, чим порушив її право на судовий захист, колегія суддів вважає їх помилковими, оскільки, дана справа розглядалася судом у порядку письмового провадження.

З приводу посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не дослідив та не витребував додаткові докази у справі, колегія суддів зазначає, що, у даному випадку, предметом позовних вимог, згідно прохальної частини позовної заяви, є виключно бездіяльність відповідача саме щодо повідомлення про результати розгляду заяви ОСОБА_1 від 28 жовтня 2020 року, а не оцінка результатів розгляду заяви позивача.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями ст.ст. 229, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 378 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Костюк Л.О.

Кузьмишина О.М.

Повний текст постанови виготовлено 08.07.2022 року.