Справа № 460/3055/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/3055/21 пров. № А/857/3273/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Приступи Р.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року (суддя Зозуля Д.П., час ухвалення не зазначений, місце ухвалення м.Рівне, дата складання повного тексту 16.12.2021),

в адміністративній справі №460/3055/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області,

про визнання протиправними дій та зобов`язання вичинити дії,

встановив:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУ ПФУ в Рівненській області), в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача з приводу відмови позивачу в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, як особі, віднесеній до категорії 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; 2) зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку, як особі віднесеній до категорії 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з дня звернення за призначенням пенсії, а саме з 20 серпня 2019 року.

Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року в задоволені адміністративного позову відмовлено повністю.

З цим рішенням суду першої інстанції від 16.12.2021 року не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи, а тому вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що час проведення літніх канікул в 1987-1989 роках в період навчання у Львівському торгово-економічному інституті, час проходження виробничої практики у 1990 році в Дубровицькій районній спілці споживчих товариств під час навчання в Львівському торгово-економічному інституті, та час проживання у м. Дубровиця в періоди із 01.06.82 по 25.08.86, з 25.02.90 по 25.07.91, з 27.03.92 по 01.08.98, сукупно становить понад 3 роки проживання у зоні гарантованого добровільного відселення. Також твердить позивач, що посвідчення потерпілої особи внаслідок аварії на ЧАЕС є достатнім підтвердженням проживання у зоні гарантованого добровільного відселення протягом не менше 3 років. З урахуванням такого апелянт вважає, що має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Крім цього апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував наданих позивачем доказів щодо обгрунтованості позовних вимог та не задоволив клопотання позивача про виклик свідків.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 16 грудня 2021 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, з врахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Дубровиця Дубровицького району Рівненської області (а.с. 6-9) та має статус особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 15.09.1993 р. (а.с. 10).

20 серпня 2019 року позивач звернувся до ГУ ПФУ у Рівненській області (за місцем свого проживання) із заявою для призначення пенсії за віком (а.с. 89-зв., 116).

Рішенням ГУ ПФУ у Рівненській області оформленим листом від 17.12.2019 вих. №256/03.7 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком із огляду на те, що первинними документами підтверджено факт постійного проживання заявника з 01.06.1982 по 25.08.1986, з 25.02.1990 по 25.07.1991, з 27.03.1992 по 31.12.1992 в м. Дубровиця Рівненській області та робота в Бережницькому СТ з 26.07.1991 по 26.03.1992 в зоні гарантованого добровільного відселення, що в сумі складає станом на 01.01.1993р. повних 2 роки 10 місяців 12 днів та є не достатньо для призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку як особі, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с. 21).

19.02.2021 року позивач повторно звернувся із заявою про призначення пенсії за віком до ГУ ПФУ у Рівненській області (а.с. 100, 126).

Листом від 04.03.2021 №1700-0304-8/9201 відповідач повторно відмовив ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком з аналогічних підстав, викладених у листі від 17.12.2019 вих. №256/03.7 (а.с. 25-26).

Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно відмовив йому в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», звернувся 06 квітня 2021 року із цим позовом до адміністративного суду.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення терміном менше 3 років станом на 01.01.1993, що не дає позивачу права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст.55 Закону №796-XII. Тому, відповідач правомірно відмовив позивачу в призначенні пенсії.

Суд апеляційної інстанції вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, з врахуванням наступного.

Відповідно до статті 16 Конституції України, забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Частиною 1 статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року, держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Конституційний Суд України наголосив на недопустимості скасування окремих пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зазначивши, що «відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є обов`язком держави. Одним із тяжких наслідків аварії на ЧАЕС стала втрата здоров`я громадянами. Законами України таких громадян віднесено до відповідних категорій, вони потребують відновлення втраченого здоров`я, постійної медичної допомоги та соціального захисту з боку держави» (див. Рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).

Також Конституційний Суд України звернув увагу на засадничий характер обов`язку держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи та на необхідність виокремлення категорії громадян України, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і потребують додаткових гарантій соціального захисту у зв`язку з надзвичайними масштабами вказаної катастрофи та її наслідків. Такі гарантії, пільги та компенсації є особливою формою відшкодування завданої шкоди вказаній категорії громадян, а тому скасування чи обмеження цих пільг, компенсацій і гарантій без рівноцінної їх заміни свідчитиме про відступ держави від її конституційного обов`язку. Пільги, компенсації та гарантії є такими, що захищені Конституцією України від негативних наслідків для цієї категорії осіб при внесенні змін до законодавства України. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (див. Рішення від 17 липня 2018 року №6-р/2018).

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII (далі Закон №796-XII).

Відповідно до статті 9 Закону №796-XII, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи-громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Статтею 11 Закону №796-XII передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Відповідно до абзацу 8 частини першої пункту 3 статті 14 Закону №796-XII, категорія потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2) встановлюється особам, які постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Згідно з абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

В примітці до п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-XII зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше (ч.2 ст.55 Закону №796-XII).

Із аналізу наведених правових норм вбачається, що право на пільгове зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та працювали або проживали визначену кількість років у відповідних зонах (на територіях радіоактивного забруднення).

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1, зі змінами).

Відповідно до абзацу 9 підпункту 5 пункту 2.1 Порядку №22-1, при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону №796-XII, до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).

Згідно статті 65 Закону №796-XII, документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 15 Закону №796-XII, підставами для визначення статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування. Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992р. №501 (чинної станом на дату видачі позивачу посвідчення потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС, далі Порядок видачі посвідчень №501), передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства.

В пункті 5 Порядку №501 уточняється, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 року прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, і таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а в зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії Б зеленого кольору.

Таким чином, наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) надає право користуватися пільгами, визначеними Законом №796-XII, в тому числі, правом на зниження пенсійного віку при призначенні пенсії за віком.

Єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2019 року у справі №295/1087/17, від 24 жовтня 2019 року у справі №152/651/17, 25 листопада 2019 року у справі №464/4150/17, від 27 квітня 2020 року у справі №212/5780/16-а та від 30 вересня 2020 року у справі №572/1921/17.

Зазначена правова позиція в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Колегія суддів також враховує, що як підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Дубровиця Дубровицького району Рівненської області, відповідно до паспорта громадянина України та свідоцтва про народження.

Також позивач набув статусу особи, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи (3 категорія), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 15.09.1993 р..

Згідно довідки Виконавчого комітету Дубровицької міської ради від 06.04.2021 №1043 підтверджено, що позивач був зареєстрований у м. Дубровиця з 01.06.1982 по 25.08.1986, з 25.02.1990 по 25.07.1991, з 27.03.1992 по даний час (видачі довідки 06.04.2021) (а.с. 20).

Окрім цього, відомостями трудової книжки серії НОМЕР_2 підтверджується, що ОСОБА_1 в період з 15.01.1991 по 31.12.1992 працював у Бережницькому споживчому товаристві (а.с. 28-30).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР №106 від 23.07.91 "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи», село Бережниця Дубровицького району Рівненської області та м. Дубровиця відносяться до зони гарантованого добровільного відселення, що сторонами не заперечувалось.

Це ж підтверджується і довідкою виконавчого комітету Дубровицької міської ради №416 від 18.02.2021 року (а.с. 19).

Судом першої інстанції вірно враховано, що зазначеними документами, а саме: довідкою Виконавчого комітету Дубровицької міської ради від 06.04.2021 №1043 та трудовою книжкою серії НОМЕР_2 , підтверджується період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення тривалістю 2 роки 10 місяців 12 днів.

Водночас, з архівної довідки Львівського торговельно-економічного університету від 29.01.2021 №16/021-16 вбачається, що ОСОБА_1 01.09.86 був зарахований студентом вказаного навчального закладу. Згідно з наказом №216/07 від 19.06.1990 року ОСОБА_1 закінчив Львівський торгово-економічний інститут отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Ревізія і контроль» та здобув кваліфікацію економіста-ревізора, про що свідчить диплом серії НОМЕР_3 , реєс.№25. Згідно з навчальним планом виробничу практику проходив з 15.01.1990 по 05.05.1990 в Дубровицькому районі Рівненської області (а.с. 22).

Факт навчання у Львівському торгово-економічному інституті підтверджується і копією диплома від 19.06.1990 року (а.с. 17).

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що відповідно до вже згаданої постанови №106 від 23.07.1991 Кабінету Міністрів Української РСР 54 населені пункти Дубровицького району Рівненської області, а саме: с.Біла, с.Лютинськ, с.Бережки, с.Людинь, .с.Бережниця, с.Миляч, с.Берестя, с.Мочулище, с.Білаші, с.Нивецьк, с.Бродець, с.Озерськ, с.Велюнь, с.Орв`яниця, с.Вербівка, с.Осова, Висоцьк, с.Партизанське, .с.Вільне, с.Переброди, с.Городище, с.Підлісне, с.Грані, с.Порубка, с.Грицьки, с.Працюки, м.Дубровиця, с.Рудня, с.Жадень, с.Сварицевичі, с.Загребля, с.Селець, с.Залішани, с.Смородськ, с.Залужжя, с.Соломіївка, с.Заслуччя, с.Трипутня, с.Зелень, с.Тумень, с.Золоте, с.Удрицьк, с.Колки, с.Узлісся, с.Кривиця, с.Хилин, с.Крупове, с.Хочин, с.Кураш, с.Червоне, с.Лісове, с.Ясинець, с.Літвиця, с.Лугове, відносяться до зони гарантованого добровільного відселення, а с.Будимля, с.Великі Озера, с.Великий Черемель, с.Різки, с.Шахи до зони безумовного (обов`язкового) відселення.

Колегія суддів наголошує, що позивач надав основний документ, що підтверджує його право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-XII, - посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3). Водночас відповідачем не надано доказів того, що видане позивачу посвідчення визнано недійсним, а наданий ОСОБА_1 статус скасований.

В даному контексті також слід зазначити, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує, що позивач постійно проживав чи працював на території радіоактивного забруднення станом на 01.01.1993р. не менше строку, необхідного для набуття особою такого статусу, при цьому, факт проживання чи роботи позивача на території радіоактивного забруднення станом на 01.01.1993р. перевірявся відповідними комісіями Рівненської облдержадміністрації при видачі йому посвідчення.

Також, з метою встановлення обставин справи судом апеляційної інстанції вживались заходи щодо виклику свідків для їх допиту.

Так, безпосередньо допитані в ході апеляційного розгляду справи в суді свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили той факт, що ОСОБА_1 навчаючись у Львівському торговельно-економічному інституті в період 1987-1989 років під час літніх канікул та під час проходження виробничої практики з 15.01.1990 року по 05.05.1990 року в Дубровицькій районній спілці споживчих товариств, проживав в місті Дубровиця зі своїми батьками.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, на переконання колегії суддів, висновок відповідача про не проживання позивача станом на 01.01.1993р. не менше трьох років в зоні гарантованого добровільного відселення та відсутність у нього права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є помилковим.

При цьому, в листі ГУ ПФУ у Рівненській області №1700-0304-8/9201 від 04.03.2021 (а.с. 25) вказано про наявність у позивача 27 років 2 місяців 16 днів страхового стажу (тобто умова щодо страхового стажу відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV виконується).

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач протиправно відмовив ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796-XII.

Судом апеляційної інстанції на вимогу суду також отримано з ГУПФУ в Рівненській області сформовані копії матеріалів за зверненнями позивача ОСОБА_1 від 20.08.2019 року та від 19.02.2021 року щодо призначення пенсії (а.с. 89-112, 115-139).

Колегія суддів враховує, що матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 двічі, а саме 20.08.2019 року та 19.02.2021 року, звертався до Пенсійного органу із письмовими заявами про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796-XII.

Результати розгляду таких заяв відображені у відповідях (рішеннях) ГУ ПФУ у Рівненській області від 17.12.2019 вих. №256/03.7 та від 04.03.2021 №1700-0304-8/9201, якими позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Водночас, із розглядуваним адміністративним позовом щодо оскарження дій відповідача з приводу відмови в призначенні пенсії за віком та зобов`язання відповідача призначити і виплачувати позивачу пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку, починаючи із 20.08.2019 року, позивач звернувся до суду 06.04.2021 року, подавши його засобами поштового зв`язку, що підтверджується відтиском штампу відділення поштового зв`язку на конверті (а.с. 33).

Тобто, із позовними вимогами щодо оскарження дій відповідача з приводу відмови в призначенні пенсії за віком (лист-відмова від 17.12.2019 вих. №256/03.7) та зобов`язання відповідача призначити і виплачувати позивачу пенсію за віком із 20.08.2019 року, позивач звернувся до суду із пропуском 6-ти місячного строку звернення до адміністративного суду, визначеного статтею 122 КАС України.

При цьому, позивач на жодній стадії розгляду справи не заявив клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із відповідними позовними вимогами.

З цього приводу колегія суддів апеляційного суду зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Водночас, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ст.122 КАС України).

Частинами 3 та 4 статті 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки позивачем пропущений встановлений ч.2 ст.122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду з позовними вимогами щодо визнання протиправними дій відповідача з приводу відмови в призначенні пенсії за віком (лист-відмова від 17.12.2019 вих. №256/03.7) та зобов`язання відповідача призначити і виплачувати позивачу пенсію за віком із 20.08.2019 року, а заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із такими вимогами з обґрунтуванням обставин та належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку звернення до суду позивачем не заявлено, наслідком чого позовна заява в частині відповідних вимог про визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Рівненській області з приводу відмови в призначенні пенсії, оформленої листом №256/03.7 від 17.12.2019 та про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити пенсію на підставі заяви від 20 серпня 2019 року, підлягає залишенню без розгляду, відповідно до приписів статей 319, 240 КАС України.

Апеляційний суд зазначає, що згідно пункту 1 статті 45 Закону №1058-IV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 19.02.2021 повторно звернувся із заявою про призначення пенсії за віком до ГУ ПФУ у Рівненській області, і за результатами листом від 04.03.2021 №1700-0304-8/9201 відповідач повторно відмовив у призначенні пенсії за віком.

Отже, врахуючи вищенаведені правові норми та матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач має право на отримання пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону №796-XII із часу звернення із заявою від 19 лютого 2021 року.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому, враховуючи, що предметом спору в даній справі являється питання щодо права позивача на призначення пенсії за віком, тому позовна вимога про виплату такої пенсії є передчасною.

Також колегія суддів зазначає, що право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів також враховує, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.ч. 3, 6 ст.139 КАС України).

Судом встановлено, що позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. та при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 1362,00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжними дорученнями (а.с. 32, 59).

Враховуючи, що такі суми судового збору встановлені законодавством, тому вказані суми судового збору слід стягнути в користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року в адміністративній справі №460/3055/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вичинити дії скасувати і прийняти нову постанову.

Позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з приводу відмови в призначенні пенсії оформленої листом №256/03.7 від 17.12.2019 та про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити пенсію на підставі заяви від 20 серпня 2019 року залишити без розгляду.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 , оформленої листом №1700-0304-8/9201 від 04.03.2021.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку, як особі віднесеній до категорії 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із 19 лютого 2021 року.

У задоволенні решта позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) судові витрати у виді судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. сплаченого за подання позову та судового збору в сумі 1362 (одну тисячу триста шістдесят дві) грн. 00 коп. сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 07.07.2022 року