Справа № 200/14914/21
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2022 року справа №200/14914/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року (головуючий суддя І інстанції Куденков К.О.), складене у повному обсязі 07 грудня 2021 року у м. Слов`янськ Донецької області, у справі № 200/14914/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання незаконним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить:

- визнати незаконним і скасувати рішення від 5 липня 2021 року № 36 щодо невиплати грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій за віком відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі 10 місячних пенсій за віком відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Визнано незаконним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 5 липня 2021 року П/С № 36. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі 10 (десяти) місячних пенсій за віком відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погодившись з постановою Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі № 200/14914/21, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати постанову суду від 07 грудня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач звернулась до пенсійного органу до дату досягнення пенсійного віку.

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України.

За наслідками розгляду заяви позивача від 30.06.2021 про допризначення пенсії відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003 прийняло оскаржуване рішення від 05.07.2021 П/С № 36.

Вказаним рішенням позивачу відмовлено в допризначенні пенсії. Зазначено, за результатами розгляду установлено, що позивач за призначенням пенсії відповідно до ст. 26 Закону № 1058 звернулась через вебпортал ПФУ до дати досягнення пенсійного віку. На підставі вищевикладеного було прийнято рішення щодо відмови в допризначенні пенсії, в зв`язку з надходженням додаткових документів.

Як зазначено в спірному рішенні, позивачу відмовлено у виплаті грошової допомоги, яка передбачена п. 7-1 розділу XV Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з невиконанням умови щодо роботи на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, у закладах закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". При цьому, цей висновок відповідача ґрунтується на тому, що позивач подала заяву про призначення пенсії за місяць до досягнення пенсійного віку.

Позивачем до суду надана копія її трудової книжки, з якої виливає, що з 01.12.2006 позивач працює в Дошкільному навчальному закладі № 14 на посаді медична сестра.

У протоколі рішення про призначення пенсії від 21.04.2021 № 36 зазначено, що позивач звернулась із заявою про призначення пенсії 13.04.2021, а пенсія за віком призначена з 09.05.2021.

До суду також надана копія відповідної заяви позивача про призначення пенсії від 13.04.2021.

Відповідно до копії довідки ГУ ПФУ від 27.10.2021 № 10320 позивач знаходиться на обліку у відповідача і з 09.05.2021 отримує пенсію за віком.

У формі РС-право щодо позивача наведено розрахунок її страхового стажу, відповідно до якого з 18.07.1984 по 31.12.2020 їй зараховано стаж як працівнику охорони здоров`я (посади з Постанови № 909).

Позивач звернулась до ГУ ПФУ з листом від 02.07.2021, в якому просила надати роз`яснення щодо несплати їй грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій одночасно з першою виплатою пенсії за віком.

Листом ГУ ПФУ від 06.08.2021 позивачу повідомлено про те, що вона за призначенням пенсії відповідно до ст. 26 Закону № 1058 звернулась до дати досягнення пенсійного віку (08.05.2021). Тому підстав для виплату грошової допомоги, немає.

Позивач звернулась до ГУ ПФУ з листом від 06.09.2021, в якому просила вирішити питання щодо призначення їй грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України.

Листом ГУ ПФУ від 06.10.2021 № 14452-13634/П-15/8-0500/21 позивачу повідомлено про те, що вій відмовлено у виплаті грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій у зв`язку з тим, що вона за призначенням пенсії відповідно до ст. 26 Закону № 1058 звернулася до дати досягнення пенсійного віку, а саме до 09.05.2021.

У довідці Дошкільного навчального закладу № 14 «Ягідка» Костянтинівської міської ради від 30.06.2021 № 40 зазначено, що ОСОБА_1 працювала на посаді медичної сестри на умовах повного робочого дня з 18.07.1984 по 30.11.2006, а у ДНЗ № 14 працює на посаді медичної сестри на умовах повного робочого дня з 01.12.2006 по теперішній час (30.06.2021).

При прийнятті спірного рішення суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявне право на отримання спірної допомоги, відмова пенсійного органу є незаконною.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 Закону України «Про позашкільну освіту» від 22 червня 2000 року № 1841-III (далі Закон України № 1841), позашкільні учбові заклади за своїми організаційно-правовими формами можуть бути державної, комунальної або приватної форми власності. Позашкільні навчальні заклади можуть функціонувати у формі, зокрема, шкіл мистецтв.

Згідно з ч. 4 ст. 21 Закону України № 1841, права, обов`язки та соціальні гарантії для педагогічних працівників позашкільного навчального закладу визначаються Конституцією України, Законом України "Про освіту", цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Педагогічні працівники позашкільних навчальних закладів мають право на пенсію за вислугою років за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.

Як вже зазначалося раніше, останнє місце роботи позивача - Дошкільний навчальний заклад № 14, посада - медична сестра.

Статтею 55 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» передбачені окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (п. «е» цієї статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон 1058-IV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Пунктами 1 і 2 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1191, установлено, що цей Порядок визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" 1058-15 (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., N 49-51, ст. 376), та механізм її виплати.

До страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" 1788-12 (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., N 3, ст. 10), що передбачені: переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. N 909 909-93-п "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" (ЗП України, 1994 р., N 4, ст. 70; Офіційний вісник України, 2002 р., N 39, ст. 1820; 2004 р., N 46, ст. 3052); переліком посад артистів театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів, які мають право на пенсію за вислугу років незалежно від віку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. N 583 583-92-п "Про затвердження нормативних актів з питань пенсійного забезпечення" (ЗП України, 1992 р., N 11, ст. 271).

Відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Зі змісту встановлених судами обставин випливає, що наведені вимоги для отримання грошової допомоги при призначенні пенсії за віком дотримані.

Як було встановлено, пенсію позивачу призначено з 09.05.2021 (після досягнення пенсійного віку), а із заявою про призначення спірної допомоги позивач звернулась 30.06.2021.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції на наявність у позивача права на отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність скасування рішення управління та зобов`язання відповідача виплатити позивачу зазначену грошову допомогу.

Таким чином, суд вважає, що висновки відповідача, викладені в апеляційній скарзі, є недопустимими та суперечать нормам Кодексу адміністративного судочинства України і які суд не приймає до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі № 200/14914/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дію - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 липня 2022 року.

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв

І.Д. Компанієць