Справа № 200/1948/22
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2022-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2022 року Справа№200/1948/22

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

02 лютого 2022 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (далі відповідач 1, ТУ ДСА в Донецькій області), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області (далі третя особа, ГУ ДКС України в Донецькій області), надісланий на адресу суду 28 січня 2022 року, в якому позивач просив:

- визнати протиправними дії ТУ ДСА в Донецькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

- зобов`язати ТУ ДСА в Донецькій області провести перерахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та виплатити недоотриману частину.

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.

19 травня 2022 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановив строк для подання заяв по суті справи; витребував докази.

Цією ж ухвалою суд залучив до участі у справі другого відповідача Державну судову адміністрацію України (далі відповідач 2, ДСА України).

Про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі сторони повідомлені в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС).

З клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін учасники справи до суду не зверталися, а тому на підставі ч. 5 ст. 260 КАС справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС при розгляді справи за правилами прощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що в період з 18 квітня 2020 року по серпень 2020 року отримав суддівську винагороду у розмірі меншому, ніж це передбачено ст. 135 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402).

Позивач зауважив, що рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 положення ч. ч. 1, 3 ст. 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (зі змінами) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Стверджував, що, нараховуючи та виплачуючи йому суддівську винагороду із застосуванням ст. 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі Закон № 294) в редакції Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі Закон № 553), ТУ ДСА в Донецькій області як суб`єкт владних повноважень діяв всупереч приписам ст. 130 Конституції України, ст. 135 Закону № 1402, що призвело до порушення його прав та гарантій незалежності судді.

Відповідач 1 ТУ ДСА в Донецькій області позов не визнало, надало відзив на позовну заяву.

Відповідач 1 доводив, що у спірних правовідносинах діяв в межах повноважень, в порядку та способом, що визначені законодавством.

Зазначав, що є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та посилався на положення абз. 1 ч. 1 та ч 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України.

Вказував на те, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до ч. 6 цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.

Наголошував, що відповідно до ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України.

Вказував, що питання обмеження розміру суддівської винагороди було предметом розгляду Ради суддів України під час засідання, що відбулося 24 квітня 2020 року, за результатами якого прийнято рішення № 22.

У вказаному рішенні Ради суддів України зазначено, що обмеження, встановлені Законом № 553, слід застосовувати виключно до частини суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення, розрахованих, починаючи з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат).

Відповідач 1 зазначав, що положеннями ст. 29 Закону № 294 та п. 10 Прикінцевих положень Закону № 553 не вносяться зміни до умов оплати праці, тому попередження працівників про запровадження нових або про зміну діючих умов оплати праці у бік погіршення не застосовується.

Вважав, що як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених ст. 29 Закону № 249 в редакції Закону № 553.

З посиланням на рішення Конституційного Суду України від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008, відповідач 1 стверджував, що зміни в законодавстві, зокрема, прийняття Закону № 553, зумовлені економічним становищем держави та спрямовані на досягнення фінансової стабілізації.

Доводив, що обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, а, отже, відповідає критеріям пропорційності та співрозмірності із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Крім цього, відповідач 1 зазначав, що в умовах усунення реальних загроз економічній безпеці та додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, суди не можуть відрізнятися від інших бюджетних установ (органів державної влади та інших державні органи, органів місцевого самоврядування), а до суддів застосовуватися інший підхід, ніж до інших працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ, що узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини.

Наголошував, що позивач невірно визначив період встановлення обмеження суддівської винагороди, тобто з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року, в той час як фактично розмір суддівської винагороди відповідно до чинного на момент її нарахування законодавства обмежувався в період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно.

Просив відмовити в позові.

Відповідач 2 ДСА України позов не визнала, надала відзив на позовну заяву.

ДСА України вказувала на те, що є державним органом в системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах наданих їй повноважень, в тому числі здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів.

Зазначала, що в період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року були чинними положення ч. ч. 1, 3 ст. 29 Закону № 294 в редакції Закону № 553, на підставі яких здійснювались нарахування та виплата суддівської винагороди в обмеженому розмірі.

ДСА України вказувала на те, що ТУ ДСА в Донецькій області як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мало правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування положень, встановлених ст. 29 Закону № 294 в редакції Закону № 553, на власний розсуд вирішуючи, який нормативно-правовий акт потрібно виконувати.

Дія ч. ч. 1, 3 ст. 29 Закону № 294 втратила чинність 28 серпня 2020 року.

Таким чином, в період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року положення ч. ч. 1, 3 ст. 29 Закону № 294 в редакції Закону № 553 були чинними і на підставі цих норм здійснювалося нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди.

Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 на спірні правовідносини, що виникли в період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року, не впливає, оскільки ці правовідносини виникли до його прийняття, а саме рішення не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що вникли до його прийняття.

Враховуючи рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, починаючи з 28 серпня 2020 року виплата позивачу суддівської винагороди зідйснюєтсья в повному обсязі відповідно до ст. 135 Закону № 1402.

Крім того, ДАС України зазначила, що в 2020 році відповідно до Інструкції щодо застосування кодів економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12 березня 2012 року № 333, виплата суддівської винагороди як і заробітної плати працівникам апарату суду здійснювалась за кодом економічної класифікації видатків (далі КЕКВ) 2111 «Заробітна плата».

Станом на 31 грудня 2020 року кошторисні призначення ТУ ДСА в Донецькій області за цим кодом становили 301 977,3 тис. грн.

В 2020 році ДСА України не вносила зміни до кошторису ТУ ДСА в Донецькій області щодо зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата».

Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік ТУ ДСА в Донецькій області за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя», за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» в сумі 301 977,3 тис. грн відкриті в повному обсязі.

Просив відмовити в позові.

Третя особа ГУ ДКС України в Донецькій області правом на подання пояснень не скористалася.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На виконання вимог ст. 90 КАС суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Указом Президента України від 02 липня 2009 року № 500/2009 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначений на строком на п`ять років на посаду судді Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя.

Наказом голови Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 22 липня 2009 року № 21-к «Про призначення ОСОБА_1 », на позивача покладений обов`язок приступити до виконання обов`язків судді цього суду з 22 липня 2009 року з посадовим окладом згідно з штатним розписом.

Указом Президента України від 28 вересня 2017 року № 295/2017 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначений на посаду судді Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя.

Наказом голови Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 05 листопада 2018 року № 102-к «Про встановлення та виплату надбавки за вислугу років ОСОБА_1 » з 03 листопада 2018 року позивачу встановлена щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 40% посадового окладу судді.

Відповідач 1 Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (ідентифікаційний код: 26288796) зареєстроване як юридична особа, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДР) внесений відповідний запис.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 148 Закону № 1402 ТУ ДСА в Донецькій області виконує функції розпорядника бюджетних коштів щодо Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що в період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно ТУ ДСА в Донецькій області здійснювало нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди із застосуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону № 294 в редакції Закону № 553.

У відзиві на позовну заяву ТУ ДСА в Донецькій області зазначило, що накази (розпорядження, інші акти індивідуальної дії), якими вирішено при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди застосовувати обмеження, що передбачені ст. 29 Закону № 294 в редакції Закону № 553 ТУ ДСА в Донецькій області не видавало. Від місцевих загальних судів Донецької області такі накази (розпорядження, інші акти індивідуальної дії) до ТУ ДСА в Донецькій області не надходили.

На підставі розрахункових листків за квітень-серпень 2020 року та довідки про суддівську винагороду судді ОСОБА_1 від 02 червня 2022 року № 04-696/22, яка надана ТУ ДСА України в Донецькій області, суд встановив, що:

в квітні 2020 року позивач відпрацював 8 днів, йому нарахована суддівська винагорода з урахуванням обмеження 17 992,38 грн, з якої утримана сума податку 3 508,51 грн, та фактично виплачено з урахуванням обмеження 14 483,87 грн;

в травні 2020 року позивач відпрацював 19 днів, йому нарахована суддівська винагорода урахуванням обмеження 47 230,00 грн, з якої утримана сума податку 9 209,85 грн, та фактично виплачено з урахуванням обмеження 38 020,15 грн;

в червні 2020 року позивач відпрацював 0 днів, йому нарахована суддівська винагорода з урахуванням обмеження 0,00 грн;

в липні 2020 року позивач відпрацював 12 днів, йому нарахована суддівська винагорода з урахуванням обмеження 24 641,74 грн, з якої утримана сума податку 4 805,14 грн, та фактично виплачено з урахуванням обмеження 19 836,60 грн;

в серпні 2020 року позивач відпрацював 18 днів, йому нарахована суддівська винагорода з урахуванням обмеження 42 507,00 грн, з якої утримана сума податку 8 288,87 грн, та фактично виплачено з урахуванням обмеження 34 218,14 грн.

При цьому, як свідчить довідка про суддівську винагороду судді Гноєвого С.С. від 02 червня 2020 року № 04-696/22, суддівська винагорода позивача пропорційна відпрацьованому часу в період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно, тобто за винятком днів відпустки, мала становити:

в квітні 2020 року позивач відпрацював 8 днів, посадовий оклад 26 425,14 грн, доплата за вислугу років 10 570,06 грн, суддівська винагорода без урахування обмеження 36 995,20 грн, сума податку 7 214,06 грн, до сплати без урахування обмеження 29 781,14 грн, різниця у нарахуванні -19 002,82 грн;

в травні 2020 року позивач відпрацював 19 днів, посадовий оклад 69 366,00 грн, доплата за вислугу років 27 746,40 грн, суддівська винагорода без урахування обмеження 97 112,40 грн, сума податку 18 936,92 грн, до сплати без урахування обмеження 78 175,48 грн, різниця у нарахуванні -49 882,40 грн;

в червні 2020 року позивач відпрацював 0 днів, сума суддівської винагороди без урахування обмеження 0,00 грн;

в липні 2020 року позивач відпрацював 12 днів, посадовий оклад 36 190,96 грн, доплата за вислугу років 14 476,38 грн, суддівська винагорода без урахування обмеження 50 667,34 грн, сума податку 9 880,13 грн, до сплати без урахування обмеження 40 787,21 грн, різниця у нарахуванні -26 025,60 грн;

в серпні 2020 року позивач відпрацював 18 днів, посадовий оклад 62 429,40 грн, доплата за вислугу років 24 971,76 грн, суддівська винагорода без урахування обмеження 87 401,16 грн, сума податку 17 043,23 грн, до сплати без урахування обмеження 70 357,93 грн, різниця у нарахуванні -44 894,16 грн.

Всього за період квітень-серпень 2020 року ОСОБА_1 нарахована суддівська винагорода з урахуванням обмеження 132 371,12 грн, фактично виплачено з урахуванням обмеження 106 558,75 грн.

Суддівська винагорода позивача період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки) без урахування обмеження мала становити 272 176,10 грн, різниця у нарахуванні -139 804,98 грн.

Таким чином, невиплачена ОСОБА_1 сума суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно (без податків та інших обов`язкових платежів) становить 112 543,00 грн, в тому числі:

за квітень 2020 року: 29 781,14 грн (належало до сплати без урахування обмеження) 14 483,87 грн (фактично сплачено з урахуванням обмеження) = 15 297,27 грн;

за травень 2020 року: 78 175,48 грн (належало до сплати без урахування обмеження) 38 020,15 грн (фактично сплачено з урахуванням обмеження) = 40 155,33 грн;

за червень 2020 року 0,00 грн;

за липень 2020 року: 40 787,21 грн (належало до сплати без урахування обмеження) 19 836,60 грн (фактично сплачено з урахуванням обмеження) = 20 950,61 грн;

за серпень 2020 року: 70 357,93 грн (належало до сплати без урахування обмеження) 34 218,14 грн (фактично сплачено з урахуванням обмеження) = 36 139,79 грн.

Відповідач 2 Державна судова адміністрація України (ідентифікаційний код: 26255795) зареєстрована як юридична особа, про що до ЄДР внесений відповідний запис.

ДСА України державний орган в системі правосуддя, який, серед іншого, здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів.

З`ясовуючи виконала ДСА України як головний розпорядник бюджетних коштів свої зобов`язання щодо фінансового забезпечення ТУ ДСА в Донецькій області та чи могло ТУ ДСА в Донецькій області як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня впродовж спірного періоду виконати свої зобов`язання щодо виплати позивачу суддівської винагороди в повному обсязі (без застосування обмеження) з огляду на наявність чи відсутність у нього фінансового ресурсу на цю виплату, суд встановив такі обставини.

Згідно з Кошторисом на 2020 рік ТУ ДСА в Донецькій області, який затверджений ДСА України 09 січня 2020 року, видатки на заробітну плату (код 2111) становили: по загальному фонду 214 036 500 грн, по спеціальному фонду 9 269 000 грн, разом 223 305 500 грн.

Відповідно до Плану асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду бюджету на 2020 рік по ТУ ДСА в Донецькій області, затвердженого ДСА України 09 січня 2020 року, на оплату праці (код 2110) на 2020 рік було передбачено 214 036 500 грн, в тому числі на квітень 2020 року 16 748 000 грн, травень 2020 року 17 089 000 грн, червень 2020 року 19 208 600 грн, липень 2020 року 19 880 100 грн, серпень 2020 року 19 800 000 грн.

Відповідно до Плану спеціального фонду бюджету (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків) на 2020 рік по ТУ ДСА в області, затвердженого ДСА України 09 січня 2020 року, на оплату праці (код 2110) на 2020 рік було передбачено 9 269 000 грн, в тому числі на квітень 2020 року 607 600 грн, травень 2020 року 644 500 грн, червень 2020 року 766 800 грн, липень 2020 року 772 300 грн, серпень 2020 року 758 200 грн.

Картки аналітичного обліку отриманих асигнувань ТУ ДСА в області за кодом функціональної класифікації 501020 по загальному та спеціальному фондах свідчать, що

в квітні 2020 року по загальному фонду (код 2111) отримані асигнування становили 26 063 700 грн; по спеціальному фонду (код 2111) отримані асигнування становили 607 600 грн;

в травні 2020 року по загальному фонду (код 2111) отримані асигнування становили 19 254 000 грн; по спеціальному фонду (код 2111) отримані асигнування становили 644 500 грн, в тому числі 05 травня 2020 року 644 500 грн;

в червні 2020 року по загальному фонду (код 2111) отримані асигнування становили 36 118 667 грн; по спеціальному фонду (код 2111) отримані асигнування становили 383 400 грн;

в липні 2020 року по загальному фонду (код 2111) отримані асигнування становили 27 870 150 грн; по спеціальному фонду (код 2111) отримані асигнування становили 386 150 грн;

в серпні 2020 року по загальному фонду (код 2111) отримані асигнування становили 23 581 728 грн; по спеціальному фонду (код 2111) 0,00 грн.

Картки аналітичного обліку касових видатків ТУ ДСА в Донецькій області за кодом функціональної класифікації 501020 по загальному та спеціальному фондах свідчать, що

в квітні 2020 року по загальному фонду за кодом 2111 видатки становили 26 364 764,46 грн; по спеціальному фонду за кодом 2111 568 559,19 грн;

в травні 2020 року по загальному фонду за кодом 2111 видатки становили 20 105 085,07 грн; по спеціальному фонду за кодом 2111 366 473,08 грн;

в червні 2020 року по загальному фонду за кодом 2111 видатки становили 28 697 887,60 грн; по спеціальному фонду за кодом 2111 466 100,02 грн;

в липні 2020 року по загальному фонду за кодом 2111 видатки становили 27 376 490,21 грн; по спеціальному фонду за кодом 2111 849 881,98 грн;

в серпні 2020 року по загальному фонду за кодом 2111 видатки становили 20 698 490,94 грн; по спеціальному фонду за кодом 2111 53 000,00 грн.

Таким чином, аналіз відомостей, наведених в кошторисі бюджетної установи за КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними та вищими спеціалізованими судами» по ТУ ДСА в Донецькій області, в планах асигнувань по загальному та спеціальному фонду, в картках аналітичного обліку отриманих асигнувань та касових видатків за квітень-серпень 2020 року, зумовлює висновок, що бюджетні призначення за КЕКВ 2111 (Заробітна плата), затверджені на період квітень-серпень 2020 року, впродовж спірного періоду у бік зменшення не змінювалися та були профінансовані ДСА України відповідно до кошторису та плану асигнувань.

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19».

Цією постановою з 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин.

Постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

В подальшому Кабінет Міністрів України неодноразового продовжував цей карантин.

13 квітня 2020 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 553), який набрав чинності 18 квітня 2020 року.

На підставі п. 10 розділу І Закону № 553 Закон України від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі Закон № 294) доповнений статтею 29 такого змісту:

«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

Ст. 8 Закону № 294 установлено, що у 2020 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становить 4 723 гривні.

Таким чином, з урахуванням обмежень, встановлених ч. 1 ст. 29 Закону № 294, суддівська винагорода не могла перевищувати 47 230 гривень на місяць.

Разом із цим, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Отже, Конституція України чітко та однозначно встановлює, що розмір винагороди судді встановлюється лише законом про судоустрій. Як наслідок, розмір суддівської винагороди не може бути встановлений Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік чи будь-яким іншим законодавчим або підзаконним актом.

Ч. 1 ст. 135 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402, тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), установлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 Закону № 1402 суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 135 Закону № 1402 базовий розмір посадового окладу судді становить: для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

За змістом ч. 4 ст. 135 Закону № 1402 до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Відповідно до ч. ч. 5-8 ст. 135 Закону № 1402 суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Цілком таємно», - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Таємно», - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Відповідно до ч. 9 ст. 135 Закону № 1402 обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Згідно зі ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 зазначив:

«Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Згідно пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (ч. 1 ст. 124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу».

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 7 КАС суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 7 КАС та враховуючи, що ст. 29 Закону № 294 в частині, яка стосується суддівської винагороди, не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, до спірних правовідносин суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами;

- абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

Положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Серед іншого, Конституційний Суд України зазначив, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абз. абз. 7, 8 пп. 4.1 п. 4 мотивувальної частини рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Отже, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Таким чином, положення ч. ч. 1, 3 ст. 29 Закону № 294 суперечать ст. ст. 1, 6, ч. ч. 1, 2 ст. 8 ч. 2 ст. 19, ч. ч. 1, 2 ст. 55, ч. ч. 1, 2 ст. 126, ст. 130 Конституції України.

За висновком Конституційний Суд України, обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Зазначивши про існування вказаного рішення Конституційного Суду України, суд вважає за необхідне зауважити, що підставою позову позивачем визначено застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 8, 126, 130 Конституції України як норм прямої дії.

Суд зазначає, що Законом № 553 не було внесено жодних змін до додатків до вказаного закону, якими визначені конкретні суми видатків на забезпечення здійснення правосуддя Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя Донецької області, у тому числі такого видатку як виплата суддівської винагороди суддям цього суду (визначено як «оплата праці» у додатку № 7 до Закону № 294).

Крім цього, відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років.

Відповідачі не довели належними та допустимими доказами факт зменшення бюджетних асигнувань (чи бюджетних призначень) ТУ ДСА в Донецькій області чи Орджонікідзевському районному суду м. Маріуполя Донецької області на виплату суддівської винагороди через запровадження обмежень, встановлених ст. 29 Закону № 294 в редакції Закону № 553.

Як наслідок, відповідачі не довели наявність обставин, що унеможливлювали виплату позивачу суддівської винагороди впродовж спірного періоду в розмірі, визначеному відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону № 1402, в контексті вказаних норм Бюджетного кодексу України.

Суд не приймає посилання відповідача на рішення Ради суддів України, оскільки воно не може підміняти собою норми ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону № 1402.

Щодо твердження відповідача 1 про те, що обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, а, отже, відповідає критеріям пропорційності і співрозмірності із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України, суд зазначає таке.

Основним завданням територіальних управлінь Державної судової адміністрації України є організаційне забезпечення діяльності місцевих судів та фінансове забезпечення місцевих загальних судів з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів цих судів та забезпечення роботи органів суддівського самоврядування. При цьому оцінка законодавчих актів на предмет їх пропорційності, співмірності тощо не належить до завдань, функцій чи повноважень відповідача.

Висновки суду по суті позовних вимог.

Докази прийняття відповідачем 1 рішення про виплату позивачу суддівської винагороди із застосуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону № 294 в редакції Закону № 553 суду не надані.

Перевіривши дії відповідача на відповідність критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку про їх протиправність.

Цей висновок ґрунтується на тому, що дії ТУ ДСА в області, які полягали у виплаті позивачу в період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки) суддівської винагороди із застосуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону № 294 в редакції Закону № 553, суперечили приписам ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону № 1402, що призвело до порушення прав позивача та гарантій її незалежності як судді.

Враховуючи вкладене, суд дійшов висновку, що дії ТУ ДСА в області, які полягали у виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону № 294 в редакції Закону № 553, підлягають визнанню протиправними.

Вирішуючи питання щодо належного відповідача та ефективного способу захисту порушеного права позивача, суд враховує висновки Верхового Суду, викладені в постановах від 23 червня 2021 у справі № 520/13014/2020, від 05 серпня 2021 року у справі № 160/6089/20, від 10 лютого 2022 року по справі № 160/11895/20, від 10 лютого 2022 року по справі № 160/10554/20, від 09 червня 2022 року по справі № 280/136/21 тощо.

Зокрема, Верховний Суд в постанові від 09 червня 2022 року по справі № 280/136/21, серед іншого, зазначив таке:

«[…]

72. Так, з метою запобігання неоднозначному розумінню чи двоякому підходу до вирішення означеної категорії справ Верховний Суд звертав увагу судів нижчих інстанцій на те, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 148 Закону № 1402-VIII ДСА здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА. Відповідно ж до статті 149 Закону № 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

73. У зв`язку з цим Верховний Суд зазначав, що виплата суддівської винагороди (відповідачем) із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), могла бути обумовленою, окрім іншого, меншим обсягом бюджетних асигнувань головним розпорядником на оплату праці суддівського корпусу (протягом спірного періоду), що вочевидь свідчить про безпосередню участь ДСА у механізмі фінансування видатків на виплату суддівської винагороди, зокрема й до появи заборгованості з її виплати протягом квітня-серпня 2020 року.

74. Крім того, Верховний Суд у наведених справах зазначав, що у віданні ДСА діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. Враховуючи приписи частини першої статті 2, частини першої статті 3 Закону № 4901-VI списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів.

75. Повертаючись до обставин цієї справи, нагадаємо, що у ній розглядаються вимоги позивачки, звернені до ТУ ДСА в Запорізькій області, яке згідно з вимогами чинного законодавства здійснює нарахування та виплату позивачці суддівської винагороди як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня.

76. У свою чергу, ДСА України, яка є співвідповідачем у справі, є головним розпорядником бюджетних коштів, несе відповідальність за належне фінансування судів, зокрема, й витрат на суддівську винагороду.

77. Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди попередніх інстанцій встановили, що у спірному періоді ТУ ДСА в Запорізькій області здійснювало нарахування суддівської винагороди позивачці у повному обсязі відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, однак виплату суддівської винагороди здійснював з урахуванням обмежень, встановлених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

78. Суди першої та апеляційної інстанцій також з`ясували, що зміни до кошторису ТУ ДСА в Запорізькій області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» у 2020 році не вносилися.

79. Отже, у цій конкретній справі відсутні підстави для висновку, що порушення прав позивачки щодо отримання суддівської винагороди у повному розмірі відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII обумовлено протиправними діями ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо зменшення обсягу бюджетних асигнувань на оплату праці суддівського корпусу (протягом спірного періоду).

[…]

81. За таких обставин справи та правового врегулювання Верховний Суд уважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про наявність у позивачки права на отримання суддівської винагороди у спірному періоді у встановленому Законом № 1402-VIII розмірі, але не виплаченої суддівської винагороди у спірному періоді.

82. Водночас, незважаючи на викладене, в оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд уважає за необхідне зазначити, що у згаданих вище постановах від 23 червня 2021 у справі № 520/13014/2020, від 05 серпня 2021 року у справі № 160/6089/20, а також у низці інших постанов, Верховний Суд вказував на те, що позаяк головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА України як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди.

83. У цій справі Верховний Суд також ураховує, що у віданні ДСА діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею.

84. За таких обставин, на думку колегії суддів, наявні правові підстави для стягнення на користь позивачки суми невиплаченої у спірному періоді суддівської винагороди за рахунок коштів, передбачених для виконання рішень судів на користь суддів.

85. Таким чином, колегія суддів не може погодитися з висновком судів попередніх інстанцій щодо захисту порушеного права позивачки шляхом зобов`язання нарахувати і виплатити заборгованість, оскільки стягнення заборгованості і зобов`язання нарахувати і виплатити цю заборгованість - це два різні способи захисту порушеного права і передбачають відмінний механізм виконання судових рішень.

[…]

87. Статтею 2 КАС України метою адміністративного судочинства визначено ефективний захист прав. Сам лише формальний розгляд справи і ухвалення рішення, яке завідомо не може захистити особу, не узгоджується з метою правосуддя.

88. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

89. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

90. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

91. Ураховуючи принцип офіційного з`ясування обставин справи, суд першої інстанції може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; (пункт 10 частина друга статті 245 КАС), якщо для цього є підстави. На думку колегії суддів, в такій площині суди попередніх інстанцій спірних правовідносин не розглядали вимоги про стягнення заборгованості. Це дає колегії суддів підстави стверджувати, що рішення судів попередніх інстанцій в частині зобов`язання ТУ ДСА нарахувати і виплатити заборгованість є передчасним.

[…]

94. Отже, в обсязі встановлених в цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин, колегія суддів уважає передчасними висновки суду апеляційної інстанцій у частині визначення належного, повного та всебічного захисту порушеного права позивачки шляхом зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати суддівську винагороду позивачу за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину з відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів, що відповідно до вимог частин другої та четвертої статті 353 КАС України є підставою для скасування оскаржуваного судових рішень судів попередніх інстанції і в цій частині направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

[…]».

У справі, що розглядається, суд встановив, що продовж спірного періоду ТУ ДСА в Донецькій області здійснювало нарахування суддівської винагороди позивачці у повному обсязі відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону № 1402, однак виплату суддівської винагороди здійснювало з урахуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону № 294 в редакції Закону № 553.

При цьому зміни до кошторису ТУ ДСА в Донецькій області в частині зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» в 2020 році не вносились.

Також суд встановив, що наказом ДСА України від 11 лютого 2022 року № 66 затверджений Паспорт бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» на 2022 рік, головним розпорядником за якою є ДСА України.

Обсяг бюджетних призначень/бюджетних асигнувань за цією програмою становить 3 000,0 тис. грн, у тому числі загального фонду 3 000,0 тис. грн.

Підстави для виконання бюджетної програми: закони України «Про судоустрій і статус суддів», «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», «Про виконавче провадження», «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Положення про Державну судову адміністрацію України, затверджене рішенням Вищої ради правосуддя від 17 січня 2019 року № 141/0/15-19, постанова Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».

Ціль державної політики, на досягнення якої спрямована реалізація бюджетної програми правовий захист суддів та працівників судів.

Мета бюджетної програми виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів.

Завдання бюджетної програми виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів судів.

Напрями використання бюджетних коштів оплата рішень судів, винесених на користь суддів та працівників апаратів судів 2 950,0 тис. грн, витрати на проведення виконавчих дій та сплата штрафів 50,0 тис. грн.

За встановлених фактичних обставин відсутні підстави для висновку, що порушення прав позивача на отримання суддівської винагороди у повному розмірі відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону № 1402 обумовлено протиправними діями ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо зменшення обсягу бюджетних призначень на оплату праці суддівського корпусу (впродовж спірного періоду).

Позивач має право на отримання суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки) у розмірі, встановленому ст. 135 Закону № 1402, але не виплаченої у спірному періоді через застосування обмеження, передбаченого ст. 29 Закону № 294 в редакції Закону № 553.

Зважаючи на те, що головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА України як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди.

Також суд враховує, що у віданні ДСА України перебуває окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», призначена саме для таких цілей.

За цих обставин, враховуючи висновки Верховного Суду, та відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача є стягнення з ДСА України на користь ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки) в сумі 112 543,00 грн шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

Позовні вимоги в частині визнання протиправними дій ТУ ДСА в Донецькій області щодо нарахування суддівської винагороди задоволенню не підлягають, оскільки ТУ ДСА в Донецькій області нараховувало суддівську винагороду в розмірі, визначеному ст. 135 Закону № 1402, однак виплачувало її із застосуванням обмеження, встановленого ст. 29 Закону № 294 в редакції Закону № 553.

Крім того, обґрунтованими є доводи ТУ ДСА в Донецькій області про те, що позивач невірно визначив період застосування обмеження з 18 квітня 2020 року по 31 серпня 2020 року, оскільки з 28 серпня 2020 року у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 визнані неконституційними положення ст. 29 Закону № 294 втратили чинність, а в період з 28 серпня 2020 року по 31 серпня 2020 року нарахування та виплата суддівської винагороди позивача проводились в розмірі, визначеному ст. 135 Закону № 1402.

Як наслідок, позовні вимоги в частині, що стосується періоду з 28 серпня 2020 року по 31 серпня 2020 року, не підлягають задоволенню.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС судові витрати розподілу не підлягають.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (ідентифікаційний код: 26288796, місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, буд. 2), Державної судової адміністрації України (ідентифікаційний код: 26255795, місцезнаходження: 01021, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області (ідентифікаційний код: 37868870, місцезнаходження: 87500, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Миру, буд. 68) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, які полягали у виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди в період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в редакції Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

3. Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки) в сумі 112 543 (сто дванадцять тисяч п`ятсот сорок три) гривні 00 копійок шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Рішення суду підлягає негайному виконання у межах суми стягнення за один місяць.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

8. Повне судове рішення складено 08 липня 2022 року.

Суддя Т.О. Кравченко