Справа № 140/12898/21
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2022-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/12898/21 пров. № А/857/4321/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Кухтея Р.В., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання до вчинення дій,

суддя у І інстанції Смокович В.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення 18 січня 2022 року,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ) щодо відмови у зарахуванні стажу, набутого на території Республіки Казахстан; зобов`язати відповідача зарахувати до її страхового стажу періоду роботи з 27 липня 1986 року по 01 лютого 1999 року у Карагандинському міськпобуткомбінаті та з 03 квітня 1999 року по 15 червня 2012 року у приватній перукарні «Ніна»; зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачці пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 06 листопада 2020 року (з дати звернення).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року у справі № 140/12898/21 позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що записами у трудовій книжці, архівними довідками та наказами підтверджено характер роботи і стаж, який дає позивачці право на зарахування до страхового стажу період роботи з 27 липня 1986 року по 01 лютого 1999 року у Карагандинському міськпобуткомбінаті та з 03 квітня 1999 року по 15 червня 2012 року у приватній перукарні «Ніна». При цьому суд звернув увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ПФУ, яке у своїй скарзі просило скасувати його та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, а рішення суду ґрунтується на неповно з`ясованих обставинах справи. При цьому зазначає, що підстав для зарахування до страхового стажу спірних період немає, оскільки періоди роботи за записами наданої трудової книжки серії НОМЕР_1 з 18 січня 1982 року по 10 вересня 1982 року - відсутня дата наказу на звільненні та з 03 квітня 1999 року по 31 грудня 2003 року - відсутня печатка на звільненні, а також період роботи з 01 січня 2004 року по 15 червня 2012 року - відсутня інформація про сплату страхових внесків до відповідних фондів держави, на території якої проводилася трудова діяльність).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 05 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком.

ГУ ПФУ повідомила позивачку, що для призначення пенсії за віком необхідно у строк до 05 лютого 2021 року подати документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року (далі Порядок № 637), зокрема за періоди з 18 січня 1982 року по 10 вересня 1982 року; з 21 липня 1986 року по 01 лютого 1999 року; з 03 квітня 1999 року по 15 червня 2012 року.

ОСОБА_1 25 лютого 2021 повторно звернулась із заявою до ГУ ПФУ про зарахування періоду роботи з 21 червня 1999 року по 20 червня 2012 року до страхового стажу та призначення пенсії за віком з 05 листопада 2020 року. До заяви долучила документи, які надійшли від AT «Єдиний накопичувальний пенсійний фонд» Республіки Казахстан, а саме: лист №22-04-41/6393 від 22 грудня 2020 року ; копію договору про пенсійне забезпечення за рахунок обов`язкових пенсійних внесків №0803/48854 від 10 листопада 1999 року; виписку про сплату обов`язкових пенсійних внесків за період з 21 червня 1999 року по 20 червня 2012 року.

Відповідач листом від 23 лютого 2021 року відмовив ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи на території Республіки Казахстан з 03 квітня 1999 року по 15 червня 2012 року, оскільки зарахування до страхового стажу з 01 січня 2004 року періодів роботи на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав та врахування заробітної плати за періоди роботи на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав здійснюється за умови підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів держав-учасниць, на території яких провадилася трудова діяльність.

У ході розгляду звернення встановлено, що надані позивачкою документи містять інформацію щодо укладення договору про пенсійне забезпечення за рахунок обов`язкових внесків та виписки з індивідуального пенсійного рахунка AT «Єдиний накопичувальний пенсійний фонд» (накопичувальна пенсійна система), що не є підставою для зарахування періоду до страхового стажу. У листі відповідач також вказав, що спеціалістами відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ проведено запит 07 квітня 2020 року до АТ «Державний фонд соціального страхування Республіки Казахстан» для підтвердження згаданого періоду. По надходженню запитуваної інформації буде повторно вивчено питання права на призначення пенсії за віком, про що позивача проінформують додатково (а.с. 7).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року у справі № 140/2902/21 позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяв позивача про призначення пенсії відповідно до частини 5 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; зобов`язано відповідача повторно розглянути заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком та прийняти рішення відповідно до частини 5 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням ГУ ПФУ від 13 вересня 2021 року № 45 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Вважаючи таке рішення протиправним, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено частиною 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-ІV) заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Статтею 56 Закону № 1058-ІV встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків; військова служба; навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації.

Частиною 1 та 2 статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пунктом 1 Порядку № 637 трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Як слідує із трудової книжки позивачки, вона у період з 27 липня 1986 року по 01 лютого 1999 року працювала у Карагандинському міськпобуткомбінаті (Республіка Казахстан) на посаді перукаря широкого профілю; у період з 03 квітня 1999 року по 15 червня 2012 року на посаді майстра-універсала у приватній перукарні «Ніна».

Порядок ведення трудових книжок працівників регламентовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджено наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року за № 58 та Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110 (далі Інструкція № 58).

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктом 2.27 цієї Інструкції передбачено, що запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

Згідно з пунктом 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

При цьому пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» встановлено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Оскільки трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, то слід погодитись з думкою суду першої інстанції, що і працівник не може нести негативних наслідків за порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займала позивачка у той чи інший період її роботи на підприємстві, за наявності належним чином оформленої трудової книжки не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з її трудового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивачки її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

При цьому суд першої інстанції доречно звернув увагу на те, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Окрім того, апеляційний суд погоджується із думкою суду першої інстанції, що наявність сумнівів у відповідача відповідно до зазначеного законодавства може бути підставою для перевірки, у ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак не можуть нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

Частиною 4 статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому законі, то застосовуються правила за цими договорами (угодами).

Відповідно до статті 1 Угоди «Про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення» від 13 березня 1992 року, учасниками якої є і Україна, і Республікою Казахстан, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди передбачено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Органи, що здійснюють пенсійне забезпечення в державах - учасницях Угоди, співпрацюють між собою у порядку, який визначається угодою між їхнім центральними органами (стаття 8 Угоди).

Згідно зі статтею 10 Угоди держави - учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання інформувати одна одну про діюче в їхніх державах пенсійне законодавство, наступні його зміни, а також вживати необхідних заходів щодо встановлення обставин, які мають вирішальне значення для визначення права на пенсію та її розміру.

Крім того, з 21 червня 1995 року набула чинності угода між Міністерством соціального захисту населення України та Міністерством соціального захисту населення Республіки Казахстан про співпрацю в галузі пенсійного забезпечення, яка поширюється на всі види державного пенсійного забезпечення громадян, що встановлені або будуть встановлені законодавством кожної з держав.

Згідно з статтею 4 Угоди від 21 вересня 1995 року пенсійне забезпечення громадян України і громадян Республіки Казахстан та членів їхніх сімей здійснюється відповідно до законодавства тієї держави, на території якої вони проживають.

Відповідно до статті 6, 7 Угоди від 21 вересня 1995 року призначення пенсії проводиться за поданням потрібних документів, які підтверджують право на неї згідно з законодавством держави проживання. Документи, видані у встановленому порядку на території держав-учасниць цієї Угоди, приймаються без легалізації. При здійсненні пенсійного забезпечення компетентні органи держав-учасниць цієї Угоди співпрацюють один з одним безпосередньо. Питання, не вирішені компетентними органами, розглядаються договірними Сторонами шляхом переговорів.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що пенсійне забезпечення громадян України і громадян Республіки Казахстан та членів їхніх сімей здійснюється відповідно до законодавства тієї держави, на території якої вони проживають. Разом із тим, для встановлення права на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

При цьому органи, що здійснюють пенсійне забезпечення в державах - учасницях Угоди, співпрацюють між собою у порядку, який визначається угодою між їхнім центральними органами.

Як слідує з матеріалів справи, для підтвердження розміру отримуваної позивачкою заробітної плати було зроблено ряд інформаційних запитів до архівів Республіки Казахстан. Листом від 21 грудня 2020 року №05-20-08/л-25 Центральний державний архів повідомив, що у цьому архів зберігаються лише документи вищих, центральних органів Республіки Казахстан, а також організацій республіканського рівня. Звернення позивачки за територіальною належністю було перенаправлене для розгляду до Державного архіву Карагандинської області.

Проте листом від 13 січня 2021 року №Ж-98юл Державний архів Карагандинської області повідомив, що документи щодо Карагандинського побуткомбінату на зберігання не надходили. Водночас звернення позивачки направили до КДЗ «Державний архів міста Караганда»

Окрім того, листом від 24 лютого 2021 року №Л-1857-ФЛ КДЗ «Державний архів міста Караганда» надано підтвердження, що позивачка дійсно у вказаний період працювала в Карагандинському міськпобуткомбінаті, який у подальшому було перейменовано у Орендну фірму «Сулуке» Карагандинського облпобутоб`єднання, Товариство з обмеженою відповідальністю «БОН ЛТД» Також цим архівом надано інформацію про нараховану та виплачену заробітну плату позивачки у 1986-1999 роки.

При цьому апеляційний суд погоджується із думкою суду першої інстанції, що відсутність документів про стаж позивачки в архівній установі внаслідок непередання до нього зазначених документів підприємством не свідчить про порушення ОСОБА_1 вимог законодавства, яке регламентує підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року у справі № 140/12898/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук