Справа № 420/20218/21
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/20218/21
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.

за участю секретаря Худика С.А.

за участю представника апелянта - Гаврилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача адвоката Караніклєвої Людмили Олександрівни на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі позивач) звернувся з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі відповідач) з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щеглової Є.В. щодо не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №63303912 по примусовому виконанню Постанови № 51124108 від 15.10.2020 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 45410,71 доларів США та 68906,81 грн.;

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі: 45410,71 доларів США та 68906,81 грн. від 15.10.2020 року по виконавчому провадженню №51124108, прийняту Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса);

- стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1816,00 грн.

В обґрунтування позову, позивач зазначив, що 15.10.2020 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щегловою Є.В. прийнято постанову № 51124108 про повернення виконавчого документа стягувану, на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач також зазначив, що, відповідно до редакцій Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII), які були чинні у період існування його заборгованості, база обрахунку виконавчого збору змінювалась. Так, у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків від фактично стягнутої суми, тоді як у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складає 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню. Позивач вважає, що зміни внесені до Закону №1404-VIII Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, погіршили становище позивача, оскільки цими змінами, зокрема, передбачено, що виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, а тому не повинні застосовуватися в межах спірних правовідносин. В рамках вказаного виконавчого провадження 15.10.2020 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щегловою Є.В. прийнято постанову №51124108 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 45410,71 доларів США та 68906,81 грн. 04.08.2021 року Приморським районним судом м. Одеси винесена ухвала, якою виконавчий лист, що виданий Приморським районним судом м. Одеси від 28.01.2014 року по справі № 522/5907/13-ц, визнано таким, що не підлягає виконанню. Проте, станом на день подання даної заяви до суду, виконавче провадження № 63303912 по примусовому виконанню постанови про стягнення виконавчого збору не закінчено. В порушення вимог ст.ст.27, 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження», на думку позивача, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) продовжують вчинятись протиправні дії, за виконавчим документом, який визнаний в судовому порядку таким, що не підлягає виконанню. Крім того, позивач вказав, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження №51124108, в рамках якого відбувалось звернення стягнення на заставлене майно (майно що перебуває в іпотеці) є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення суду, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично отриманої суми від реалізації предмета іпотеки. Державним виконавцем за період знаходження виконавчого листа на виконанні з 16.05.2016 року по 15.10.2020 року (понад чотири роки) прилюдні торги так і не були організовані, предмет іпотеки не реалізувався. Враховуючи викладене, у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові від 15.10.2020 року про стягнення виконавчого збору, тому така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404. За таких обставин, на думку позивача, виконавчий збір слід обраховувати від фактично стягнутої суми, а у даному випадку від суми, що повинна бути стягнута за рахунок предмета іпотеки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2022 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, представник позивача - адвокат Караніклєва Л.О., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 08 квітня 2022 року скасувати, прийняти нову постанову про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги аналогічні обґрунтуванню позову. Крім того, апелянт вказав що суд невірно застосував преюдицію у цій справі та не врахував, що предмет та підстави позову є іншими, ніж у справі № 420/13730/20.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.05.2016 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №51124108 з примусового виконання виконавчого листа №522/5907/13-ц від 28.01.2014 року, виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Імексбанк» заборгованості за кредитним договором №221 від 18.06.2007 року, яка становить 454 107,09 дол. США за кредитом та відсотками; - 701 162,49 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань; - судового збору в сумі 1820 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2020 року у справі № 522/5907/13-ц замінено сторону стягувача за виконавчим провадженням №51124108 з ПАТ «Імексбанк» на ОСОБА_2 .

15.10.2020 року, у зв`язку з надходженням до Відділу примусового виконання рішень заяви стягувача про повернення виконавчого документа, головним державним виконавцем прийнято постанову ВП №51124108 про повернення виконавчого документа, на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII.

Того ж дня, керуючись положеннями ст. ст. 3, 27, 40 Закону №1404-VIII, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень прийнято постанову ВП №51124108 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 45 410,71 доларів США та 68 906,81 грн. (10% суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом).

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2021 р. у справі № 420/13730/20 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 15 жовтня 2020 року ВП №51124108 у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Приморського районного суду від 04 серпня 2021 року у справі №522/5907/13-ц визнано виконавчий лист, що виданий Приморським районним судом м. Одеси від 28 січня 2014 року, яким вирішено: «стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "ІМЕКСБАНК" заборгованість за кредитним договором №221 від 18 червня 2007 року, який укладено між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством "ІМЕКСБАНК", що становить: 454107,09 дол. США заборгованості за кредитом та відсотками; 701162,49 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, - таким, що не підлягає виконанню».

Позивач 16 серпня 2021 року звернувся до виконавчої служби із заявою про закінчення виконавчого провадження № 63303912 щодо стягнення виконавчого збору та про припинення арешту та обмежень, вжиті під час примусового виконання виконавчого провадження ( копія заяви наявна в матеріалах справи а.с. 48).

Однак, ніяких дій від відповідача щодо даної заяви не здійснено.

Вважаючи протиправною постанову про стягнення виконавчого збору та бездіяльність відповідача щодо не закінчення виконавчого провадження у зв`язку із постановленням Ухвали Приморського районного суду від 04 серпня 2021 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що Ухвалу Приморського районного суду у справі № 522/5907/13-ц від 04 серпня 2021 року прийнято після вчинення передбачених законодавством дій державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору з прийняттям відповідної постанови, а отже не може бути підставою для визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо не скасування законної постанови, а також скасування постанови про стягнення виконавчого збору, яку прийнято відповідно до норм чинного законодавства.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.

Колегія суддів встановила, що одним із спірним питань, що належало вирішити суду першої інстанції, яке підлягало першочерговій оцінці, було наявність підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача адвокат Караніклєва Л.О. разом з позовом до суду першої інстанції надала заяву про поновлення строків звернення до суду з даним позовом, посилаюсь на те, що така «властивість» Постанови про стягнення виконавчого збору як « протиправність» виникла в момент прийняття Ухвали Приморського районного суду від 04 серпня 2021 року у справі №522/5907/13-ц, якою визнано виконавчий лист, що виданий Приморським районним судом м. Одеси від 28 січня 2014 року, таким, що не підлягає виконанню.

За переконанням позивач, момент порушення прав ОСОБА_1 , слід відраховувати з того дня, коли вказану Ухвалу було пред`явлено до Відділу примусового виконання рішень з заявою про закінчення виконавчого провадження по виконанню спірної постанови про стягнення виконавчого збору. Однак і на момент подачі позову, виконавче провадження по оскаржуваній постанові не закінчено.

Слід зазначити, що суд першої інстанції жодним чином не проаналізував наведені позивачем обставини, та не мотивував прийняте рішення в частині визнання поважними причини пропуску та поновлення строку звернення позивача до суду, та виніс рішення по суті позовних вимог.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, предметом судового оскарження в цій справі є протиправна бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щеглової Є.В. щодо не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №63303912 по примусовому виконанню Постанови № 51124108 від 15.10.2020 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 45410,71 доларів США та 68906,81 грн. та постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі: 45410,71 доларів США та 68906,81 грн. по виконавчому провадженню №51124108, прийнята Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Відповідно до ст. 8 Конституції України, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом ч. 5 ст. 5 КАС України, яка гарантує право на судовий захист, передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч. 4 ст. 123).

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 121).

Поважними за змістом вказаної норми визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

В контексті наведеної норми поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами справи певних процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що процесуальне законодавство пов`язує початок перебігу строку на звернення до адміністративного суду з моментом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням наведеного, для вирішення питання про правильність визначення судом дотримання строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, слід з`ясувати коли розпочався перебіг цього строку, чи дотримано позивачем строк звернення до суду, чи є підстави для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі №813/3756/17 досліджував питання строків звернення до адміністративного суду. Так, суд зазначив, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, виключно якщо вона відповідає одночасно таким умовам: 1) це обставина, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення відповідних процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися тільки такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи або суб`єкта владних повноважень, що звернулися з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій та підтверджені належним чином.

При цьому, слід зауважити, що аналогічний висновок з цього питання викладений у постанові Верховного Суду від 28.02.2019р. у справі №826/17879/17.

Таким чином, поновленню підлягають виключно порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Однак, разом із тим, варто підкреслити, що саме по собі поняття «поважних» причин пропуску процесуальних строків фактично є «оціночним», а його вирішення покладається виключно на розсуд судді або суду.

При цьому, законодавець визнав строк в десять днів достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа визначилась, чи реалізуватиме своє право на звернення до суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом цього спору є бездіяльність та рішення державного виконавця, тобто ця справа належить до категорії термінових і особливості звернення з таким позовом та прийняття його до розгляду судом визначаються ст. 287 КАС України, якою регламентовано скорочений десятиденний процесуальний строк на судове оскарження.

При цьому, законодавець визнав строк в десять днів достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа визначилась, чи реалізуватиме своє право на звернення до суду.

До суду з позовом у цій справі позивач звернувся 26 жовтня 2021 року.

Як зазначалося вище, спірна постанова була винесена 15 жовтня 2020 року, про достеменно було відомо позивачу, який в судовому порядку оскаржив її у грудні 2020 року до Одеського окружного адміністративного суду з підстав неправильного застосування закону, а саме: зміни внесені до Закону №1404-VIII Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, погіршили становище позивача, оскільки цими змінами, зокрема, передбачено, що виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, а тому не повинні застосовуватися в межах спірних правовідносин. Позивач, з посиланням на статтю 58 Конституції України, вказував, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Саме з цих підстав була надана оцінка судів першої та апеляційної інстанції правомірності рішення відповідача ( постанова про стягнення виконавчого збору від 15 жовтня 2020 року).

Вищезазначене законодавче обгрунтування стосується також і позовних вимог в частині щодо визнання протиправною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щеглової Є.В. щодо не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №63303912 по примусовому виконанню Постанови № 51124108 від 15.10.2020 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 45410,71 доларів США та 68906,81 грн.

Позовна заява, незважаючи на кількість позовних вимог та підстави їх виникнення, повинна бути подана у встановлений строк, який визначається нормами статті 122 КАС України, тобто в даному випадку, 10 денним терміном звернення до суду ( ст. 287 КАС України).

Зважаючи на підстави звернення ОСОБА_1 до суду, а також те, що існує спір щодо протиправної бездіяльності відповідача, строки такого звернення обраховуються окремо за кожною позовною вимогою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 10 лютого 2022 року у справі № 300/3142/20.

Як вбачається з матеріалів справи, Ухвала Приморського районного суду у справі №522/5907/13-ц, яким визнано виконавчий лист, що виданий Приморським районним судом м. Одеси від 28 січня 2014 року, таким що не підлягає виконанню, винесена 04 серпня 2021 року. Ухвала набрала законної сили 04.08.2021року.

16 серпня 2021 року позивач звернулася на підставі даної Ухвали до виконавчої служби із заявою про закінчення виконавчого провадження № 63303912 щодо стягнення виконавчого збору та про припинення арешту та обмежень, вжиті під час примусового виконання виконавчого провадження.

На думку колегії суддів, саме з цієї дати почався перебіг строку на звернення до суду з даним позовом.

Позивач звернувся з даним позовом до суду Одеського окружного адміністративного суду лише 26.10. 2021 року.

Крім того, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивач посилається на те, що він в порядку цивільного судочинства, 29.09.2021 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії державного виконавця щодо визнання протиправною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Щеглової Є.В. щодо не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №63303912 по примусовому виконанню Постанови № 51124108 від 15.10.2020 року про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 45410,71 доларів США та 68906,81 грн., однак Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2021 року було відмовлено у відкритті провадження з підстав належності справи до адміністративної юрисдикції.

Колегія суддів не погоджується з доводами позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, оскільки юридична необізнаність позивача щодо юрисдикційної належності даного спору до справ адміністративної юрисдикції, та звернення до іншого суду в порядку цивільного судочинства, не свідчать, на думку колегії суддів, про поважність пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду з цим позовом.

Слід зазначити, що згідно матеріалів справи, до Приморського районного суду м. Одеси, ОСОБА_1 з вищезазначеною скаргою звернувся лише 29.09.2021 року, тобто знову ж таки з пропуском 10 - ти денного строку, який також передбачений ст. 449 ЦПК України.

До речі, до Приморського районного суду м. Одеси, позивач звернувся вже після винесення Постанови П`ятим апеляційним адміністративним судом від 17 червня 2021 р. у справі № 420/13730/20 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 15 жовтня 2020 року ВП №51124108, якою у задоволенні позову - відмовлено.

Відтак, на думку колегії суддів, строк подання позовної заяви був пропущений через відсутність максимальних зусиль позивача і належної старанності щодо реальної обізнаності з фактами порушення своїх прав, свобод та інтересів, внаслідок виконання рішення Приморського районного суду від 17 жовтня 2013 року у справі № 2/522/5907/13-ц.

Верховний Суд у Постанові від 29 січня 2019 року висловив таку правову позицію:

«При цьому, відповідно до сталої практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін про прийняті рішення в їх справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі Олександр Шевченко проти України та у справі Трух проти України).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі Перетяка та Шереметьев проти України ).

Таким чином, як установлено в Рішенні ЄСПЛ та підтверджується матеріалами справи, Управління ПФУ, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, зазначило, що не змогло своєчасно отримати копію рішення суду першої інстанції, а це призвело до неможливості своєчасно реалізувати право на апеляційне оскарження. Однак, поважних причин, підтверджених доказами, які б свідчили про добросовісну реалізацію відповідачем своїх процесуальних прав та належного виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги, суду надано не було.

При цьому, суд апеляційної інстанції в рішенні про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції взагалі не навів обставин, які б заважали відповідачу вчасно звернутись до суду з апеляційною скаргою, та на підставі чого дійшов такого висновку.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду констатує, що суд апеляційної інстанції виявив надмірний формалізм під час прийняття судового рішення про поновлення Управлінню ПФУ строку на апеляційне оскарження, чим зумовив негативні наслідки для заявниці та порушив принцип юридичної визначеності».

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглянувши даний позов по суті, не залишивши його без розгляду після встановлення, що причини пропуску строку позивачем є неповажними, порушив норми процесуального права, що свідчить про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про залишення позову без розгляду, у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду та відсутності обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду. Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Як зазначено у Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" 19 червня 2001 року (Kreuz v. Poland) (заява N 28249/95), "Право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети.

В питаннях, пов`язаних із застосуванням строків давності, Європейський суд з прав людини висловив свою позицію, зокрема, в справі "Олександр Волков проти України" (Заява N 21722/11 остаточне рішення від 27 травня 2013 року, §137), вказавши, що "… строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від суддів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними. Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень."

Таким чином, право особи на звернення до суду не є необмеженим.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду, є поважними.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 319 КАС України).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про порушення позивачем строку звернення до суду з цим позовом, скасування рішення суду першої інстанції і залишення цієї позовної заяви без розгляду, судом апеляційної інстанції не надається оцінка іншим доводам апеляційної скарги, а також не перевіряється правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. ст. 242 КАС України КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення, суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Керуючись ст. ст. 308, 315, 319, 321, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача адвоката Караніклєвої Людмили Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 07.07.2022р.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.