Справа № 280/7794/21
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 липня 2022 року

м. Київ

справа № 280/7794/21

адміністративне провадження № К/990/14567/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу представника Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2022 року у справі №280/7794/21 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по виплаті вихідної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив суд:

- стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі 22086,09 грн.;

- стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку по виплаті вихідної допомоги починаючи з 21 серпня 2020 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року позов задоволено частково:

- стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 22069 грн. 11 коп.;

- стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 серпня 2020 року по 1 листопада 2021 року у сумі 306914 грн. 53 коп.

В іншій частині позовної заяви відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2022 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 в адміністративній справі №280/7794/21 скасовано в частині стягнення з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 серпня 2020 року по 1 листопада 2021 року у сумі 306914 грн. 53 коп., з урахуванням нового рішення в цій частині про відмову у задоволені позовних вимог.

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року у справі № 280/7794/21 залишено без змін

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, представник Запорізької обласної прокуратури звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 8 червня 2022 року засобами поштового зв`язку.

У своїй касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2022 року у справі №280/7794/21 та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з наступних підстав.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 351 цього Кодексу.

Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Предметом розгляду у цій справі є питання виплати вихідної допомоги (передбаченої нормами статті 44 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України»)) при звільненні прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

У поданій касаційній скарзі підставою для перегляду оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції скаржником визначено пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України із посиланням на незастосуванням судом апеляційної інстанції під час прийняття оскаржуваної постанови висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 31 січня 2018 року у справі №820/1119/16 та у постанові від 29 вересня 2021 року у справі №440/2682/20.

На обґрунтування зазначених підстав касаційного оскарження, скаржник посилається на те, що Верховним Судом викладено й інші висновки щодо застосування норм статей 40, 44 КЗпП України. Так, у постанові від 31 січня 2018 року у справі №820/1119/16 зазначено, що оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі №440/2682/20 вказано, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.

Скаржник зазначає, що статтею 44 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків або юридичних фактів, з якими закон пов`язує виплату вихідної допомоги, а саме: при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2, 6 статті 40 цього Кодексу; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36); внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39).

Ні Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ні Закон України «Про прокуратуру», ні стаття 44 КЗпП України не передбачає можливість виплати вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» в порядку передбаченому підпунктом 2 пунктом 19 Розділу ІІ Закону №113-IХ.

За змістом підпункту 2 пункту 19 Розділу ІІ Закону №113-IХ прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Отже, за наявності указаної умови прокурор звільняється з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, а відтак, посилання скаржника у касаційній скарзі на те, що позивача звільнено з іншої підстави, не заслуговує на увагу.

Крім того, згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Суд наголошує, що Верховним Судом сформовано сталу практику щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, зокрема щодо права на виплату вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), викладену зокрема у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 11 лютого 2021 року у справі №420/4115/20, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19, від 17 березня 2021 року у справі №420/4581/20, від 26 лютого 2021 року у справі №1.380.2019.006923.

Ураховуючи наявність правового висновку Верховного Суду, викладеного у вказаних постановах, та усталеної правової позиції щодо застосування частини п`ятої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та статті 44 КЗпП України, наведені доводи скаржника є необґрунтованими.

У цьому контексті Суд наголошує на тому, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) у чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Водночас подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.

Позаяк касаційна скарга не містить будь-якого обґрунтування подібності правовідносин, враховуючи наявність усталеної правової позиції щодо застосування частини п`ятої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та статті 44 КЗпП України, наведене обґрунтування підстав звернення до Верховного Суду із касаційною скаргою не є достатнім у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Натомість аргументи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, цитування нормативно правових актів, зазначення, що суд попередньої інстанції судове рішення ухвалив з неправильним застосуванням норм матеріального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції позбавлений можливості самостійно визначати підстави касаційного оскарження. Цей обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України).

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2022 року у справі №280/7794/21.

Через відсутність складу колегії суддів, які визначені протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду цієї касаційної скарги, у зв`язку перебуванням у відпустці головуючої судді Мартинюк Н.М. (наказ від 6 червня 2022 року №70-кв), розгляд цієї скарги відбувся по виходу судді з відпустки.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2022 року у справі №280/7794/21 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по виплаті вихідної допомоги повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду