Справа № 990/102/22
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2022-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 липня 2022 року

м. Київ

справа №990/102/22

адміністративне провадження №П/990/102/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Коваленко Н.В. перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправними та скасування Указів,

УСТАНОВИВ:

1. 05.07.2022 у автоматизованій системі документообігу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, у якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати Указ Президента України Зеленського В.О. №203/2021 від 21.05.2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.05.2021 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», в частині введення в дію позиції 623 додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.05.2021 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», відповідно до якого застосовано санкції до громадянина Грузії ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 );

- визнати протиправним та скасувати Указ Президента України Зеленського В.О. №497/2021 від 05.10.2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 5 жовтня 2021 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію пункту 9 додатку 6 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 05.10.2021 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», в частині змін, що вносяться в додаток 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.05.2021 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», уведеного в дію Указом Президента України від 21.05.2021 №203/2021, щодо позиції 623, відповідно до якого застосовано санкції до громадянина Грузії ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) (далі у тексті цієї ухвали також спірні, оскаржувані Укази Президента України).

2. Позивач також просить залучити в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, а саме: Раду національної безпеки і оборони України (, 01601, м. Київ, вул. Петра Болбочана, 8); Кабінет Міністрів України (, 01008, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 12/2); Службу безпеки України (, 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33).

3. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

4. Частинами першою, другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України установлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

5. Предметом оскарження у цій справі є укази Президента України, якими до позивача застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), а тому, зважаючи на приписи вищевикладених норм процесуального закону, у даному випадку для звернення до суду з цим позовом установлено шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

6. З`ясовуючи, чи подано цей позов у строк, установлений законом, суд виходить з такого.

7. Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї.

8. День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

9. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

10. З метою впорядкування офіційного оприлюднення нормативно-правових актів, що їх приймають, зокрема Президент України, забезпечення регулювання суспільних правовідносин на основі чинних актів, запобігання перекрученням їх змісту, визначення порядку набрання ними чинності, відповідно до статті 57, частин другої та п`ятої статті 94, частини другої статті 102 Конституції України, Указом Президента України від 10.06.1997 №503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» (далі також Указ №503/97) установлено, що закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях.

11. Указом №503/97 також визначено, що Офіційними друкованими виданнями є: «Офіційний вісник України»; газета «Урядовий кур`єр» (частина друга статті 1 Указу).

12. Частиною четвертою статті 1 Указу №503/97 встановлено, що офіційним друкованим виданням, в якому здійснюється офіційне оприлюднення законів, актів Президента України, є також інформаційний бюлетень «Офіційний вісник Президента України».

13. Визначення офіційного друкованого видання органів державної влади та органів місцевого самоврядування міститься й у Законі України від 23.09.1997 №539/97-ВР «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» (далі також Закон №539/97-ВР), відповідно до статті 1 якого, офіційні друковані видання органів державної влади та органів місцевого самоврядування - видання, які спеціально видаються органами державної влади та органами місцевого самоврядування (відомості, бюлетені, збірники, інформаційні листки тощо) для інформування про свою діяльність.

14. Статтею 22 вищезазначеного Закону регламентовано відносини, пов`язані з опублікуванням офіційних документів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, за змістом частини першої якої, укази Президента України, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних виданнях (відомостях, бюлетенях, збірниках, інформаційних листках тощо) та друкованих засобах масової інформації відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

15. Аналіз вищевказаних положень законодавства у їх сукупності дає підстави для висновку, що офіційним оприлюдненням Указів Президента України слід вважати їх опублікування державною мовою в офіційних друкованих виданнях, а саме: в «Офіційному віснику України»; газеті «Урядовий кур`єр», інформаційному бюлетені «Офіційний вісник Президента України».

16. При цьому, вищезгаданими нормами законодавства не передбачено офіційне оприлюднення актів, прийнятих Президентом України, виключно і лише в Інформаційному бюлетені «Офіційний вісник Президента України». Визначене законодавцем правове регулювання відносин, пов`язаних з офіційним оприлюдненням, зокрема, Указів Президента України, не містить прямої вказівки про обов`язок здійснювати таке оприлюднення виключно у друкованому виданні відповідного органу державної влади (у даному випадку Президента України) або заборони про можливість публікації в інших офіційних друкованих виданнях.

17. Застосована в Указі Президента України від 10.06.1997 №503/97, яким упорядковано відносини, пов`язані з офіційним оприлюдненням нормативно-правових актів, що їх приймають, зокрема Президент України, конструкція правових норм, свідчить про те, що Укази Глави держави (без розмежування їх на види, в залежності від предмету регулювання) не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях, якими є «Офіційний вісник України», газета «Урядовий кур`єр», а також Інформаційний бюлетень «Офіційний вісник Президента України».

18. Чинним законодавством не передбачено й обов`язку Президента України іншим чином, аніж шляхом офіційного оприлюднення Указів, в тому числі тих, які є актами індивідуальної дії, доводити до відома осіб, яких ці акти стосуються, про їх існування.

19. Таким чином презюмується, що з дня офіційного оприлюднення указів Президента України усі особи, яких вони стосуються, обізнані про існування таких актів.

20. Такий висновок щодо застосування норм права наведено Верховним Судом й в ухвалах, постановлених у справах №9901/311/20 та №9901/64/21 від 29.10.2020 та від 12.03.2021 відповідно.

21. Оскаржувані ж позивачем Укази за своїм змістом та правовою природою є актами індивідуальної дії, оскільки видані відповідачем - суб`єктом владних повноважень на виконання владних управлінських функцій та стосується прав та інтересів позивача.

22. Оскаржуваний позивачем Указ Президента України від 21.05.2021 №203/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.05.2021 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» було офіційно опубліковано в Урядовому кур`єрі (від 25.05.2021 №98), а також у Офіційному віснику України (від 04.06.2021 №42, стор. 116, стаття 2530, код акта 105065/2021).

23. Однак варто врахувати, що під №623 додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.05.2021 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» містилися відомості про таку особу як ОСОБА_1 , тобто об`єктивної можливості достовірно встановити, що це рішення стосується саме позивача, останній не міг.

24. Разом з тим, Указом Президента України від 05.10.2021 №497/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 5 жовтня 2021 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» у додатку 6 пункту 9 внесено зміни до позиції 623, де зазначено, що вказаний пункт стосується ОСОБА_1 .

25. Вищезгаданий Указ Президента України було опубліковано у в Урядовому кур`єрі (від 07.10.2021 №194), Офіційному віснику України (від 19.10.2021 - 2021 р., №80, стор. 46, стаття 5042, код акта 107586/2021) та Офіційному віснику Президента України (від 20.10.2021 - 2021 р., №25, стор. 8, стаття 1116).

26. Відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 05.10.2021 №497/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 5 жовтня 2021 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» він набрав чинності з дня його опублікування, тобто з 07.10.2021.

27. Необхідно підкреслити й те, що оскаржувані позивачем Укази Президента України широко обговорювалися у засобах масової інформації й набули значного розголосу в суспільстві, стосувалися низки громадян різних країн, у тому числі й Грузії.

28. Оскільки, як стверджує сам позивач, він постійно проживає на території України починаючи з 2007 року, то й днем, коли він міг дізнатися про порушення своїх прав, за даних конкретних обставин, необхідно вважати дату офіційного оприлюднення і набрання чинності Указом Президента України від 05.10.2021 №497/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 5 жовтня 2021 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким у додатку 6 пункту 9 внесено зміни до позиції 623, де зазначено, що вказаний пункт стосується ОСОБА_1 , тобто - 07.10.2021.

29. Зі змісту ж позовної заяви не вбачається мотивів, які б могли вказувати на наявність об`єктивних обставин, що перешкоджали позивачу дізнатись про існування оскаржуваного ним Указу Президента України, або унеможливлювали це упродовж шестимісячного строку з моменту його офіційного оприлюднення та набрання ним чинності.

30. Оскільки, як вбачається з матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 , така була направлена до Верховного Суду засобами поштового зв`язку лише 29.06.2022 (тобто після спливу понад семи місяців з моменту набрання чинності та оприлюднення спірного Указу), то за таких обставин наявні підстави вважати, що позивачем порушено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, який у даному випадку слід обчислювати з 07.10.2021.

31. Подання позову майже через сім місяців після опублікування і набрання чинності адміністративним актом визнано пропуском строку звернення до адміністративного суду й у справі №9901/300/19 (ухвала Верховного Суду від 03.06.2019).

32. За змістом же пункту 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

33. У своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що 15.10.2007 ним було отримано дозвіл на імміграцію в Україну, а 18.10.2007 отримано посвідку на постійне проживання на території України серії НОМЕР_2 .

34. У подальшому, не повідомляючи причину, Головним управлінням державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №305 504 (о.с.) від 29.12.2021, яке було отримано позивачем 19.01.2022.

35. На підставі вказаного вище рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 18.10.2007 та № НОМЕР_3 від 04.11.2019 є скасованими.

36. З метою захисту своїх прав ОСОБА_1 звернувся до суду. Наразі в провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває справа №420/2052/22 про визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №305 504 (о.с.) від 29.12.2021.

37. Позивач також зазначає, що з відзиву Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №5100.8-2991/5100.8.1-22 від 10.05.2022, поданого у вищевказаній справі, позивачу стало відомо про існування Указу Президента України №203/2021 від 21.05.2021 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.05.2021 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» щодо громадянина Грузії ОСОБА_1 та листа Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби Безпеки України №14/3-21344 від 23.11.2021.

38. Позивач наполягає, що лише при розгляді судової справи №420/2052/22, позивач дізнався про Укази Президента України та застосування санкцій проти ОСОБА_1 .

39. Як стверджує позивач, при аналізі вищезазначеного Указу Президента України №203/2021 від 21.05.2021 з`ясувалось, що під №623 додатку 1 міститься ОСОБА_1 .

40. Після отримання відзиву та аналізу Указу Президента України №203/2021 від 21.05.2021 Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.05.2021 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», стало відомо, що до вказаного указу було внесено зміни. Так, згідно Указу Президента України №497/2021 від 05.10.2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 5 жовтня 2021 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» у додатку 6 пункту 9 внесено зміни до позиції 623, де зазначено, що вказаний пункт стосується ОСОБА_1 (без зазначення по-батькові Позивача).

41. Оцінюючи вищенаведені аргументи, суд виходить з такого.

42. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

43. Право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.

44. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

45. Разом з тим, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.06.2006 (справа «Каменівська проти України»), «право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності».

46. Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

47. Процесуальний закон (стаття 123 Кодексу адміністративного судочинства України) передбачає можливість поновлення строку звернення до адміністративного суду лише уразі, якщо цей строк було пропущено з поважних причин, однак не дає визначення терміну «поважні причини».

48. Визначаючи зміст цього поняття, суд бере до уваги висновки щодо застосування норм права, викладені у рішенні Верховного Суду України від 13.09.2006 у справі №6-26370кс04, де зазначено, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим.

49. Питання, пов`язані з оцінкою такої правової категорії як поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, неодноразово вирішувалось й Великою Палатою Верховного Суду, яка у пунктах 29-35 постанови від 27.05.2020 у справі №9901/546/19 зазначала про таке.

50. Частиною другою статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

51. Наведеними положеннями Кодексу адміністративного судочинства України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

52. Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні касаційної скарги, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

53. Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

54. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

55. Велика Палата Верховного Суду також підкреслювала, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

56. Аналіз положень вищеназваних джерел права в ракурсі висловленого Великою Палатою Верховного Суду правозастосування дає підстави стверджувати, що строк звернення до адміністративного суду обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав та інтересів, й такий строк, у разі його пропуску, може бути поновлений лише з поважних підстав, наявність яких підтверджена відповідними доказами.

57. Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до адміністративного суду у справі №9901/68/20 за схожих зі справою, яка розглядається, обставин, Верховний Суд в ухвалі від 09.04.2020, аналізуючи норми частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку про те, що за змістом наведеної процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

58. Згідно з викладеними у вищевказаній справі висновками Верховного Суду від дати офіційного оприлюднення відповідного указу Президента України (який також стосувався питання накладення персональних обмежувальних заходів (санкцій)) до дня подання позовної заяви (також за межами встановленого законом строку, обчисленого з дня офіційного оприлюднення та набрання чинності оскаржуваним Указом Президента України) позивач не міг не знати чи не довідатися про те, що цей адміністративний акт суб`єкта владних повноважень був виданий та офіційно оприлюднений, а також про те, що цей акт порушує чи обмежує його права, що строк на оскарження має (може) відраховуватися від дати його оприлюднення.

59. Тому, у справі №9901/68/20 Верховний Суд констатував, що при належному добросовісному відношенні позивач не був позбавлений можливості подати адміністративний позов у межах строку, встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

60. Усе вищевикладене засвідчує, що цей адміністративний позов подано з пропуском встановленого процесуальним законом строку звернення до суду, а з матеріалів позовної заяви не вбачається достатніх підстав для визнання причин пропуску цього строку поважними.

61. За правилами частин першої, другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

62. Окрім цього, згідно з приписами частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

63. В порушення вищенаведених вимог процесуального закону заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду і доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку до позовної заяви не додано.

64. Також, за правилами пункту 11 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у позовній заяві зазначається власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

65. Однак, у позовній заяві відсутнє передбачене вищевказаною процесуальною нормою власне письмове підтвердження позивача, що свідчить про її невідповідність вимогам статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України і є підставою для залишення такої заяви без руху з наданням строку для усунення цього недоліку.

66. Відповідно до частин першої, другої статті 169 цього ж Кодексу суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

67. За наведеного, позовну заяву ОСОБА_1 належить залишити без руху та надати десятиденний з дня вручення цієї ухвали строк для усунення її недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску, а також зазначення у позовній заяві власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

68. Керуючись статтями 122, 123, 169, 171 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправними та скасування Указів - залишити без руху.

Встановити позивачу десятиденний з дня вручення цієї ухвали строк для подання до Касаційного адміністративного суду заяви про поновлення строку звернення до суду та для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не оскаржується.

Суддя Н.В. Коваленко