Справа № П/320/835/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № П/320/835/20 Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Київській області), в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу від 05.11.2019 №163296-51.

Позов мотивовано тим, що оскаржувану вимогу відповідачем винесено за умов припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності, а заборгованість по сплаті боргу сплачено у повному обсязі, що підтверджено постановою державного виконавця про закриття виконавчого провадження, а окрім цього припинення підприємницької діяльності можливо лише за умов повного погашення боргу по сплаті ЄСВ, тому вимога є протиправною ще й з цим підстав.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із таким рішенням, ОСОБА_1 та його уповноважений представник - адвокат Гарницький П.П. подали апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції від 20 грудня 2021 року, та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов повністю.

Зокрема, апелянт стверджує, що висновки суду про прийняття оскаржуваної вимоги у межах повноважень та на підставі закону є помилковими, вважає, що суд не взяв до уваги ті аргументи, що 03.01.2019 здійснено державну реєстрацію припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності, що підтверджується описом з реєстраційної справи. 13.02.2019 повністю погашена заборгованість із сплати ЄСВ, отримано постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження ВП №58364393 від 09.07.2019.

Відтак, на думку позивача, оскільки на момент закриття підприємницької діяльності податковим органом здійснюється повна перевірка платника податків щодо сплати всіх податків та внесків, то заборгованість перед податковим органом відсутня, а оскаржувана вимога є протиправною.

Посилаючись на такі та інші доводи, позивач просить задовольнити апеляційну скаргу.

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 04 липня 2022 року.

Від ГУ ДПС у Київській області відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення Київським окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 03.12.2009 здійснював підприємницьку діяльність, був зареєстрований, як фізична особа-підприємець, та рішенням від 03.01.2019 припинено його підприємницьку діяльність, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Відповідно до вимоги від 19.11.2018 №163296-51 на суму 15 780,32 грн зазначений борг позивача виник внаслідок несплати ЄСВ за 2017 рік у розмірі 8 448,00 грн; за І квартал 2018 року у розмірі 2 457,18 грн; за ІІ квартал 2018 року у розмірі 2 457,18 грн; за ІІІ квартал 2018 року у розмірі 2 457,18 грн.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 09.07.2019 у виконавчому провадженні № 58364393 встановлено фактичне виконання рішення по сплаті боргу у розмірі 15 780,32 грн за податковою вимогою форми Ф № 163296-21 від 18.11.2018, на підставі чого виконавче провадження закінчено.

Надалі, відповідачем направлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.11.2019 № Ф-163296-51, у якій зазначається, що станом на 31.10.2019 у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 9 473,19 грн.

Зазначений борг утворився внаслідок несплати позивачем ЄСВ за ІV квартал у розмірі 2 457,18 грн та на підставі рішення про застосування штрафних санкцій № від 21.06.2019 на суму 7 016,01 грн.

Не погоджуючись з вимогою податкового органу від 05.11.2019 №163296-51, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, за результатами якого судом першої інстанції ухвалено рішення від 20 грудня 2021 року.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 20.12.2021, колегія суддів виходить з того, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VІ (далі - Закон №2464) та норми ПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону № 2464 його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абз. 2 пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абз. 1 пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абз. 7), ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, доходу (прибутку) від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відтак, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону № 2464 платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464 є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до п. 25.4 статті 25 Закону №2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату боргу є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Відповідно до пп. 11.18 Наказу Міністерства фінансів України від 09.12.2017 «Про затвердження Порядку обліку платників податків і зборів» підставою для зняття фізичної особи - підприємця з обліку у відповідному контролюючому органі є відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням, або за судовим рішенням, або у разі її смерті, або оголошення її померлою, або визнання її безвісно відсутньою, а також відомості відповідної реєстраційної картки.

Дата зняття з обліку фізичної особи - підприємця відповідає даті отримання відомостей про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Дані про зняття з обліку платника податків фіксуються в журналі за формою N 6-ОПП. Номер зняття з обліку відповідає номеру відповідного запису в журналі за формою N 6-ОПП.

Дані про зняття з обліку фізичної особи - підприємця передаються контролюючим органом за основним місцем обліку такого платника податків до Єдиного державного реєстру із зазначенням: дати та номера запису про зняття з обліку, назви та ідентифікаційного коду контролюючого органу, у якому платника податків знято з обліку.

Державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Реєстру самозайнятих осіб запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Врегулювання питань погашення грошових зобов`язань та/або податкового боргу у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи чи реєстрації відповідному уповноваженому органі припинення незалежної професійної діяльності фізично) особи (якщо така реєстрація була умовою ведення незалежної професійної діяльності) здійснюється у порядку, визначеному ПК України.

Після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа - платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності.

Така фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу була нарахована заборгованість на суму 15 780,32 грн, яка виникла внаслідок несплати ЄСВ за 2017 рік у розмірі 8 448,00 грн; за І квартал 2018 року у розмірі 2 457,18 грн; за ІІ квартал 2018 року у розмірі 2 457,18 грн; за ІІІ квартал 2018 року у розмірі 2 457,18 грн.

Зазначену заборгованість позивачем погашено у межах виконавчого провадження, державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження від 09.07.2019 у виконавчому провадженні №58364393, встановлено фактичне виконання рішення по сплаті боргу у розмірі 15 780,32 грн за податковою вимогою форми Ф №163296-21 від 18.11.2018.

Такі обставини та суми сторонами у даній справі не оспорюються та визнаються.

Разом з тим, відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.11.2019 № Ф-163296-51, у якій зазначається, що станом на 31.10.2019 у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 9 473,19 грн та зазначений борг утворився внаслідок несплати позивачем ЄСВ за ІV квартал 2018 року у розмірі 2 457,18 грн та на підставі рішення про застосування штрафних санкцій № від 21.06.2019 на суму 7 016,01 грн, а всього на суму 9 473,19 грн.

Отже, вимога від 05.11.2019 № Ф-163296-51 на суму 9 473,19 грн, яка оскаржується позивачем у даній справі, складена на підставі наявної заборгованості позивача за ІV квартал 2018 року, коли останній ще рахувався фізичною особою-підприємцем.

Отже, посилання позивача, що на даний час він не є фізичною особою- підприємцем, тому податковий орган не має права формувати щодо нього податкові вимоги, є необґрунтованими та помилковими, оскільки зазначена заборгованість виникла у позивача під час здійснення ним підприємницької діяльності - у ІV кварталі 2018 року, тоді як припинення підприємницької діяльності відбулося лише 03.01.2019, відтак податкова вимога є законною та узгоджується з наведеними вище приписами чинного законодавства.

Усі інші аргументи позивача, наведені в апеляційній скарзі не стосуються предмету розгляду у даній справі, а саме - вимоги від 05.11.2019 №163296-51.

У підсумку наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки колегією суддів не скасовується та не змінюється рішення суду першої інстакнції, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року у справі №320/835/20 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко