Справа № 320/2921/21
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 року справа №320/2921/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання протиправним та скасування наказу.

Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 09.12.2020 N 10-18445/15-20-сг про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення документації із землеустрою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 08.10.2020 вона звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована на території Київської області Богуславського району в адміністративно-територіальних межах Біївецької сільської ради, однак наказом відповідача від 09.12.2020 № 10-18445/15-20-сг позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою з тих підстав, що відповідно до наявної інформації у Головному управлінні Держгеокадастру у Київській області на бажану до відведення земельну ділянку вже прийнято рішення стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на іншу особу.

Позивач вважає, що оскаржуваний наказ є протиправним та суперечить положенням Земельного кодексу України, оскільки обов`язковим у разі відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначена у ч.7 ст.188 ЗК України, проте оскаржуваний наказ не містить жодної передбаченої ч.7 ст.188 ЗК України підстави для відмови. Крім того, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

При цьому посилання відповідача у відповідях на адвокатські запити представника позивача на прийняття рішення стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на іншу особу позивач вважає необґрунтованими, оскільки така підстава для відмови не передбачена ч.7 ст.188 ЗК України. Також позивач вважає, що дозвіл на розроблення проекту землеустрою на бажану земельну ділянку було надано на іншу особу за результатами розгляду клопотань, які надійшли 22.10.2020 від ОСОБА_2 (вх. №24002/0/94-20), ОСОБА_3 (вх.24000/0/94-20), та ОСОБА_4 (вх.№23998/0/94-20), тобто значно пізніше від клопотання позивача (вх.№22624/0/94-20 від 08.10.2020).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано докази від відповідача.

Копію ухвали Київського окружного адміністративного суду від 23.03.2021 направлено відповідачу засобами електронного зв`язку на офіційну електронну адресу відповідача (). Електронне повідомлення, що вміщує файл з копією ухвали доставлено на адресу електронної пошти відповідача 24.03.2021, що підтверджується звітом Інтернет провайдера та довідкою про доставку судового рішення електронною поштою (а.с.29-30).

Суд зазначає, що у встановлений судом п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі відповідач правом надати суду відзив на позовну заяву не скористався. Витребувані судом докази на адресу суду на надійшли. Жодних клопотань від відповідача на адресу суду не надходило.

Згідно з частиною шостою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Частиною другою статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

На підставі цього, справа розглянута судом за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались. Відтак, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Богуславським РВ ГУ МВС України в Київській області 26.09.2011 року (а.с. 5).

Судом встановлено, що на тридцять першій сесії VІІ скликання Богуславської міської ради було прийнято рішення № 830-31-VІІ від 28.09.2020, яким погоджено надання дозволу Головного управління Держгеокадастру у Київській області на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_1 орієнтовною площею 2,0 га землеустрою для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Богуславської об`єднаної територіальної громади, за межами населених пунктів Біївецького старостинського округу Богуславського району Київської області (а.с. 11).

08.10.2020 позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з клопотанням від 06.10.2020 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована на території Київської області Богуславського району в адміністративно-територіальних межах Біївецької сільської ради (а.с. 9).

До вказаного клопотання додано копію рішення Богуславської міської ради № 830-31-VІІ від 28.09.2020, копію паспорта разом із копією картки платника податків, копію викопіювання з плану Біївецької сільської ради з місцем розташування бажаної земельної ділянки.

Факт отримання 08.10.2020 Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області клопотання позивача від 06.10.2020 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою підтверджується відбитком штампу про реєстрацію вхідної кореспонденції за вх.№ №22624/0/94-20 від 08.10.2020.

За результатами розгляду зазначеного клопотання Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області видано наказ від 09.12.2020 № 10-18445/15-20-сг «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким відмовлено гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої на території Біївецької сільської ради Богуславського району Київської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2.0000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства з підстав невідповідності ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України (згідно додатку) (а.с. 7).

У додатку до наказу від 09.12.2020 № 10-18445/15-20-сг відповідач зазначив, що відповідно до наявної інформації у Головному управлінні Держгеокадастру у Київській області на бажану до відведення земельну ділянку вже прийнято рішення стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на іншу особу. Позивачу рекомендовано для вирішення питання по суті визначитись з іншим місцем розташування бажаної до відведення земельної ділянки та звернутися з клопотанням до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, враховуючи вимоги статей 118, 121 та 122 Земельного кодексу України (а.с. 8).

Вважаючи протиправним рішення відповідача про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі поданого позивачем клопотання, позивачка звернулась з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Згідно із пунктом "б" частини 1 статті 81 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Земельний кодекс України), громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 1 статті 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Відповідно до частини 2 статті 22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Положеннями частини 3 статті 22 Земельного кодексу України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Частиною 2 статті 116 Земельного кодексу України визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Пунктом "в" частини 3 статті 116 Земельного кодексу України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною 5 статті 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною 1 статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначені статтею 122 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15 (далі - Положення №15) Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Приписи пп. 31 п. 4 Положення №15 визначають, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Крім того, за правилами пп. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в Київській області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року №333, головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Отже, саме до повноважень ГУ Держгеокадастру у Київській області належить питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення поза межами населеного пункту.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України.

Частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Положеннями частини 7 статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до частини 8 статті 118 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Частиною 9 статті 118 Земельного кодексу України врегульовано, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно з частиною 10 статті 118 Земельного кодексу України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Отже, чинним законодавством передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 24.09.2018 у справі №814/1239/16 вказав на те, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

При цьому, як зауважив Верховний Суд у вказаній постанові від 24.09.2018 у справі №814/1239/16, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вже розглядав справу (№545/808/17 постанова від 27.02.2018), в якій виникла ситуація, за якої на одну й ту саму земельну ділянку претендують дві особи, при цьому позивач звернувся до сільської ради з відповідною заявою раніше, аніж особа, якій надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

Верховний Суд у постанові від 27.02.2018 у справі №545/808/17 зазначив, що чинним законодавством не передбачено право сільської ради відступати від положень ст.118 Земельного кодексу України, в тому числі не передбачено й прийняття сільською радою рішення про відмову у задоволенні вимоги, порушеної в заяві про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, у зв`язку з відведенням земельної ділянки іншій особі.

Також Верховний Суд у постанові від 27.02.2018 у справі №545/808/17 вказав на таке.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 Земельного кодексу України).

Згідно зі статтею 186-1 Земельного кодексу, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин (частина перша). Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту (частина четверта). Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (частина п`ята).

Частиною шостою наведеної статті передбачено, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Частиною десятою статті 118 Земельного кодексу України закріплено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність (постанова Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17).

Судом встановлено, що відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із посиланням на підставу невідповідності саме на ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, відповідачем в оскаржуваному наказі не було вказано жодної з підстав, передбачених у частині 7 статті 118 ЗК України для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Натомість суть відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в наказі від 09.12.2020 № 10-18445/15-20-сг полягає в тому, що відповідно до наявної інформації у Головному управлінні Держгеокадастру у Київській області на бажану до відведення земельну ділянку вже прийнято рішення стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на іншу особу.

Свою чергою судом з метою офіційного з`ясування обставин справи ухвалою суду від 23.03.2021 від відповідача було витребувано копію наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 09.12.2020 № 10-18445/15-20-сг; копію заяви позивача та додані до неї документи про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована на території Біївецької сільської ради Богуславського району Київської області; копії всіх матеріалів, з урахуванням та на підставі яких прийнято оскаржуваний наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 09.12.2020 № 10-18445/15-20-сг, зокрема копії рішень стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою іншим особам, копії заяв (клопотань) інших осіб про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою із доказами реєстрації у журналі вхідної кореспонденції; докази перебування у власності чи користуванні інших осіб запитуваної земельної ділянки; докази щодо категорії та цільового призначення запитуваної позивачем земельної ділянки.

Проте, жодних доказів, які були витребувані судом, відповідачем суду не надано.

Отже відповідачем не доведено суду тих обставин, на які він посилається в оскаржуваному рішенні як на підставу відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою, а саме наявність рішення стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою іншій особі.

При цьому позивачем до матеріалів позовної заяви додані відповіді Головного управління Держгеокадастру у Київській області на адвокатські запити представника позивача від 12.01.2021 №29-10-0.222-240/2-21 та від 03.02.2021 №29-10-0.221-1094/2-21, в яких повідомлено, що на бажану до відведення земельну ділянку вже прийнято рішення стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на іншу особу. У згаданих листах відповідачем повідомлено, що до Головного управління Держгеокадастру у Київській області надійшли клопотання ОСОБА_2 (вх. №24002/0/94-20 від 22.10.2020), ОСОБА_3 (вх.24000/0/94-20 від 22.10.2020) та ОСОБА_4 (вх.№23998/0/94-20 від 20.10.2020), за результатами розгляду яких відповідачем прийнято накази «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» №10-17134/15-20-сг від 12.11.2020, №10-17136/15-20-сг від 12.11.2020 та №10-17132/15-20-сг від 12.11.2020.

В той же час суду не надано жодних доказів того, що прийняті відповідачем накази «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» №10-17134/15-20-сг від 12.11.2020, №10-17136/15-20-сг від 12.11.2020 та №10-17132/15-20-сг від 12.11.2020 стосуються саме бажаної до відведення позивачу земельної ділянки, тому такі докази не беруться судом до уваги.

Враховуючи проаналізовані судом норми чинного законодавства та судову практику, суд констатує, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки одній особі не є законодавчо визначеною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки іншій особі, яка претендує на ту саму земельну ділянку, за умови дотримання нею вимог статей 116, 118, 121 Земельного кодексу України.

При цьому черговість подання заяв (клопотань) особами, які претендують на одну й ту саму земельну ділянку, на стадії вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не має значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, на день розгляду справи, судом не встановлено, а відповідачем не надано жодних належних доказів щодо перебування бажаної позивачем земельної ділянки у власності чи користуванні інших осіб, що б перешкоджало розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства, як і не надано доказів того, що відповідачем прийнято рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки іншій особі.

Відтак, встановлені судом обставини справи, за яких позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою лише з підстав того, що такий дозвіл раніше наданий іншій особі, не є законодавчо визначеною підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Враховуючи зазначене, суд критично оцінює посилання відповідача, як на підставу відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, на надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення бажаної позивачем земельної ділянки іншій особі.

Таким чином, з огляду на встановлені у справі фактичні обставини, досліджені докази та наведені вище норми законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, суд вважає, що відповідачем не обґрунтовано правомірність спірного наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 09.12.2020 № 10-18445/15-20-сг «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Частиною дев`ятою статті 80 КАС України закріплено, що у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись положеннями вищевказаної статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України, суд визнає доведеними обставини безпідставної відмови відповідачем у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою.

Відповідно до частин першої-другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність наказів про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою іншим особам щодо земельної ділянки, на яку претендує позивач, що було єдиною підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, що, в свою чергу, свідчить про протиправність прийняття відповідачем спірного наказу.

Крім того, частиною четвертою статті 159 КАС України закріплено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Керуючись цієї нормою та приймаючи до уваги неподання відповідачем без поважних причин відзиву на позов, незважаючи на своєчасне отримання ухвали про відкриття провадження у справі, суд кваліфікує неподання відповідачем відзиву як визнання позову. Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача в частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 09.12.2020 № 10-18445/15-20-сг «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та наведених позивачем аргументів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією від 15.03.2021 №0.0..1 ( а.с. 3а).

Враховуючи вищезазначене, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Київській області.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу у даній справі, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами ч.ч.1, 2 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Приписи ч.3 ст.134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому в силу положень ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані відповідні договори про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

При цьому, згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.134 КАС України).

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Верховний Суд у додатковій постанові від 12.09.2018 року у справі №810/4749/15 зазначив, що з аналізу положень ст.134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 у справі №826/856/18 вказав про те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст.30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача до позовної заяви надано копії: договору №35 про надання правової допомоги від 10.12.2020; договору №7 про надання правової допомоги від 02.03.2021; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4630/10 від 29.09.2011, детального опису робіт (наданих послуг), розрахункової квитанції серії ББАЇ за формою №РК-1 №821912 від 03.03.2021.

Судом встановлено, що 10.12.2020 року між позивачем (Клієнт) та адвокатом Ящуком Леонідом Адамовичем (далі - Адвокат) було укладено договір №35 про надання правової допомоги, за яким Адвокат зобов`язався надати Клієнту правову допомогу при розгляді Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області його клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Судом встановлено, що 02.03.2021 року між позивачем (Клієнт) та адвокатом Ящуком Леонідом Адамовичем (далі - Адвокат) було укладено договір №7 про надання правової допомоги, за яким Адвокат зобов`язався надати Клієнту необхідну правову допомогу при вирішенні ним питання щодо визнання рішення Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою протиправним. Клієнт доручає Адвокату скласти необхідні документи для звернення до суду за вирішенням питання про визнання рішення Головного управління Держгеокадастру у Київській області про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою протиправним. Адвокат приймає на себе обов`язки представляти права та законні інтереси Клієнта в суді та здійснювати професійну діяльність Адвоката згідно з умовами цього Договору з усіма правами представника, які передбачені Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно з п.3.1 Договору за надання правової допомоги Клієнт зобов`язується виплатити Адвокату гонорар згідно домовленості.

Згідно детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Ящуком Л.А. згідно договорів про надання правової допомоги №35 від 10.12.2020 та №7 від 02.03.2021, укладених з Карпенко М.М., адвокатом надані такі послуги:

- підготовка адвокатського запиту до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, дата надання послуги 30.12.2020, тривалість надання послуги 0,25 год., вартість надання послуги 250,00 грн.;

- підготовка адвокатського запиту до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, дата надання послуги 26.01.2021, тривалість надання послуги 0,25 год., вартість надання послуги 250,00 грн.;

- підготовка позову до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, дата надання послуги 15.03.2021, тривалість надання послуги 2 год., вартість надання послуги 2000,00 грн.

Всього вартість наданих послуг складає 2500,00 грн.

Відповідно до розрахункової квитанції серії ББАЇ за формою №РК-1 №821912 від 03.03.2021 позивачем сплачено адвокату Ящуку Л.А. 2500,00 грн. згідно договору про правову допомогу №7 від 02.03.2021.

Частиною 6 статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.134 КАС України).

Відповідач заперечень щодо неспівмірності витрат на правову допомогу не заявляв.

У постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18 Суд зазначає, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Згідно з п.2 ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

З аналізу наведених правових норм, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній у постанові від 11.05.2018 у справі №814/698/16.

Проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт згідно договору №35 про надання правової допомоги від 10.12.2020; договору №7 про надання правової допомоги від 02.03.2021; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4630/10 від 29.09.2011, детального опису робіт (наданих послуг), розрахункової квитанції серії ББАЇ за формою №РК-1 №821912 від 03.03.2021, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн. є пропорційним та співмірним до предмету спору, складності справи, витраченого адвокатом часу на надання правової допомоги, об`єму наданих послуг та значенню справи для позивача.

Суд також вказує, що Верховний Суд у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі №826/841/17 зазначив, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

З огляду на вищевикладене та враховуючи висновки Верховного Суду, які відповідно до ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковими для суду першої інстанції, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Держгеокадастру у Київській області витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн.

Отже, загальний розмір судових витрат, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Держгеокадастру у Київській області складає 3408,00 грн.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 09.12.2020 № 10-18445/15-20-сг «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати у сумі 3408,00 грн. (три тисячі чотириста вісім грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Київській області (ідентифікаційний код 39817550, місцезнаходження: 03115, м.Київ, вул.Серпова, 3/14).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду складено 07.07.2022 р.

Суддя Кушнова А.О.