Справа № 420/6115/22
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6115/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді - Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплати боргу (недоїмки) № Ф-38994-51 від 15.11.2021 на суму 38 888, 74 грню, вирішив адміністративний позов задовльнити.

І. Суть спору:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа позивачки, ОСОБА_1 , до відповідача, Головного Управління ДПС в Одеській області, про визнання протиправної та скасування вимоги, в якому позивачка просить:

- визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного Управління ДПС в Одеській області: №Ф-38994-51 від 15.11.2021 на суму 38 888,74 грн., в частині нарахування ОСОБА_1 боргу (недоїмки) за сплату єдиного соціального внеску за період ІІ кварталу 2017 року по IV квартал 2020 включно, у розмірі 36 776,74 грн; №Ф-38994-51-У від 18.02.2021 на суму 21 969,20 грн; №Ф-38994-51-У від 15.11.2021 на суму 16 919,54 грн.; №Ф-38994-51 від 06.12.2021 ГУ ДПС в Одеській області на суму 52 088,74 грн.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція позивача

Позивачка стверджує, що у неї відсутній борг з сплати ЄСВ, а у відповідача були відсутні правові підстави для формування та направлення вимоги про сплату недоїмки з сплати єдиного внеску, оскільки позивачка є застрахованою особою і єдиний внесок за неї у період, за який винесена спірна вимога, нарахував та сплатив за неї її роботодавець, як страхувальник. При цьому позивачка підприємницьку діяльність не здійснювала, дохід від підприємницької діяльності не отримувала.

Позивачка також вказувала на те, що вимога про сплату ЄСВ базується на однобокому застосуванні відповідних норм права. Тому в даному випадку необхідно застосовувати принцип презумпції правомірності дій платника податку, через відсутність чіткості закону, внаслідок якої є необхідність прийняти рішення на користь платника податків. В іншому випадку, на думку позивачки, стягнення з неї ЄСВ призведе до подвійної сплати внеску, що суперечить меті його запровадження.

(б) Позиція відповідача

06.06.2022 відповідач до суду надав відзив на адміністративний позов в якому заперечував проти позовних вимог, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що відповідно до чинного законодавства сам факт реєстрації підприємцем без отримання доходу за певний період є базою нарахування єдиного внеску. Отже особи, які є фізичними особами підприємцями та одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати ЄСВ. Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності не звільняє від зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницькою діяльністю та не змінює строків і порядків виконання таких зобов`язань, застосування санкцій за їх невиконання.

Також відповідач посилався на те, що роботодавець позивачки не здійснював за неї сплату єдиного внеску за 1-3 місяці 2017 року.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

25.04.2022 суд ухвалою відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи ( у письмовому провадженні).

IV. Обставини, встановлені судом

Позивачка перебувала на податковому обліку в Малиновській ДПІ з 19.08.2005 по 05.10.2021, стан платника 11 (припинено, але не знято з обліку). Протягом періоду з 2017 -2021 позивачка знаходилася на загальній системі оподаткування.

З 01.04.2017 по теперішній час вона перебуває в трудових відносинах з ФОП « ОСОБА_2 » та ФОП « ОСОБА_3 », які є її роботодавцями та які відповідно до відомостей у формі ОК-5 з 2017 року сплачують за неї як страхувальники єдиний соціальний внесок (а.с.21).

10.12.2021 позивачка рекомендованим листом отримала вимогу ГУ ДПС в Одеській області №Ф-38994-51 від 15.11.2021 на суму 38 888,74 грн.

17.02.2022 під час ознайомлення з виконавчим провадженням №66764528 щодо стягнення боргу з ЄСВ ГУ ДПС в Одеській області позивачка дізналася про існування вимоги №Ф-38994-51-У від 18.02.2021 на суму 21 969,20 грн;

18.01.2022 отримала рекомендованим листом №Ф-38994-51 від 06.12.2021 ГУ ДПС в Одеській області на суму 52 088,74 грн.

13.04.2022 листом №8120 від Другого Малиновського ВДВС у м.Одеса адвокату позивачки надана постанова про відкриття ще одного виконавчого провадження №68563327. Через систему виконавчих проваджень позивачка дізналася про вимогу ГУ ДПС в Одеській області №Ф-38994-51-У від 15.11.2021 на суму 16 919,54 грн.

V. Джерела права та висновки суду.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до задоволення. Свій висновок вмотивовує наступним чином.

Зміст даних спірних правовідносин становить вирішення питання щодо існування законних підстав для винесення спірних вимог про сплату боргу з єдиного соціального внеску. Для цього суду необхідно з`ясувати чи був обов`язок у позивачки, як у фізичної особи підприємця самостійно нараховувати та сплачувати єдиний соціальний внесок в періоді, за який винесені спірні вимоги.

Відповідно до п.2, п.3 ч.1 ст.1 ЗУ «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464- VI від 08.07.2010 (надалі- Закон Про ЄСВ), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Пункт 1 частини 1 ст.4 Закону Про ЄСВ визначає: «Платниками єдиного внеску є:

[…]роботодавці:

підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з п.2 ч.1 ст.7 Закону Про ЄСВ: «Для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску».

З аналізу вказаних норм права суд погоджується з позицією позивачки, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску. Дана обставина дає підстави для висновку про те, що перебування у трудових відносинах та отримання застрахованою особою заробітної плати, на яку нараховується та з якої сплачується єдиний внесок, виключає обов`язок сплати нею як особою, що зареєстрована як фізична особа-підприємець, єдиного внеску, якщо при цьому підприємницьку діяльність вона фактично не здійснює та доходів від неї не отримує.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.122019 у справі №440/2149/19, відповідно до якого, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного одержання доходу лише за умови, якщо така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок сплати його роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону Про ЄСВ щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи - підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Повертаючись до фактів цієї справи, суд встановив, що позивачка в періоді, за який винесені спірні вимоги, перебувала в трудових відносинах з роботодавцями, які відповідно до відомостей у формі ОК-5 з 2017 року сплачували за неї як страхувальники єдиний соціальний внесок.

Таким чином, суд вважає, що в неї був відсутній обов`язок нараховувати та сплачувати ЄСВ, починаючи з 2017 року.

З сукупного аналізу норм податкового законодавства в т.ч. Закону Про ЄСВ суд робить висновок, що воно не містить чіткого регулювання сплати ЄСВ за умов, коли платник є одночасно фізичною особою-підприємцем та перебуває у трудових відносинах із страхувальником, який за нього сплачує ЄСВ. Таким чином, суд вважає за необхідне застосувати приписи ст. 4 ПК України щодо презумпції правомірності дій позивачки.

Зокрема, згідно з п.п. 4.1.4 п.1 цієї статті: «Презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу».

Крім того, суд вважає доречним посилання позивачки на практику ЄСПЛ. Так, у рішенні від 03.04.2008 у справі «Корецький та інші проти України» ЄСПЛ наголосив, що закон має бути сформульований з достатньою чіткістю. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права особи.

Щодо посилань відповідача на відсутність сплати страхувальником єдиного внеску за 1-3 місяці 2017 року, суд зазначає, що в даному випадку роботодавець, а не позивач виступає податковим агентом, який несе фінансову відповідальність за порушення податкового законодавства . Адже відповідно до ст.110 ПК: «Платники податків, податкові агенти, а також інші суб`єкти у випадках, прямо передбачених цим Кодексом, несуть фінансову відповідальність за вчинення податкових правопорушень».

На підставі викладеного, суд робить висновок про протиправність вимог про сплату боргу та відповідно - їх скасування.

VI. Судові витрати

При поданні позовної заяви до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1588 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят вісім), 00 грн. Даний факт підтверджується квитанцією від 24.01.2022 (а.с.8). З урахуванням висновку суду про задоволення позову, підставі ч.1 ст.139 КАС України суд робить висновок, що судовий збір належить до відшкодування.

Крім того, позивачка просила також відшкодувати витрати на правову допомогу в сумі 7000 (сім тисяч), 00 грн.

На підтвердження заявлених вимог позивачка надала:

- Копію договору про надання правової допомоги від 12.01.2022 №030303 (а.с24);

- Копію додаткової угоди №1 від 12.01.2022 із переліком послуг, витраченого часу та вартості кожної послуги (а.с.23);

- Квитанцію про сплату гонорару №34 від 24.01.2022 (а.с.25);

- Меморіальний ордер №27739173SB від 24.01.2022 про отримання гонорару банком (а.с.25);

- Копію довідки про відкриття рахунку адвокатом (а.с.27);

- Ордер адвоката (а.с.28).

Відповідач заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу. В обґрунтування своїх заперечень зазначав, що справа відноситься до категорії типових справ, тому вважає заявлену суму у розмірі 7000 неспівмірною зі складністю справи і не відповідає ринковим цінам на адвокатські послуги.

Ознайомившись з позиціями сторін щодо розподілу судових витрат на оплату послуг адвоката, суд робить наступний висновок.

Відповідно до ст.134 КАС України: « 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

3. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

4. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

5. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

6. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

7. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами».

Отже, враховуючи, що дана справа відноситься до категорії незначної складності, яка була розглянута судом у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи, суд робить висновок про стягнення судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою з відповідача у розмірі 5000 (п`ять тисяч), 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС в Одеській області: №Ф-38994-51 від 15.11.2021 на суму 38 888,74 грн., в частині нарахування ОСОБА_1 боргу (недоїмки) за сплату єдиного соціального внеску за період ІІ кварталу 2017 року по IV квартал 2020 включно, у розмірі 36 776,74 грн; №Ф-38994-51-У від 18.02.2021 на суму 21 969,20 грн; №Ф-38994-51-У від 15.11.2021 на суму 16 919,54 грн.; №Ф-38994-51 від 06.12.2021 ГУ ДПС в Одеській області на суму 52 088,74 грн.

3.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, Головного Управління ДПС в Одеській області (; 65044, м.Одеса, вул. Семінарська,5), на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 1588 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят вісім), 00 грн. та витрати, пов`язані з правничою допомогою у розмірі 5000 (п`ять тисяч), 00 грн.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Оксана БОЙКО