Справа № 640/36116/21
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Кучми А.Ю., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Офіс Генерального прокурора про визнання протиправними дій, скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Офіс Генерального прокурора, в якому просила:

- визнати дії Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України ОСОБА_4 щодо винесення постанови від 22.11.2021 про закінчення виконавчого провадження № 55834654 протиправними;

- скасувати постанову Старшого виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної Виконавчої Служби Міністерства Юстиції України ОСОБА_4 від 22.11.2021 про закінчення виконавчого провадження № 55834654.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/16254/16 від 24.01.2017 її позовні вимоги задоволено, визнано протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України, яка полягає у не розгляді та ненаданні письмової відповіді на скаргу адвоката ОСОБА_1 від 15.09.2016; зобов`язано Генеральну прокуратуру України розглянути та надати письмову відповідь на скаргу адвоката ОСОБА_1 від 15.09.2016. На виконання вказаної постанови, судом було видано виконавчі листи, які пред`явлено до примусового виконання, однак, станом на сьогодні, постанова Окружного адміністративного Суду м. Києва у справі № 826/16254/16 залишилась не виконаною, у зв`язку з чим, Відповідач дійшов передчасного висновку про закінчення виконавчого провадження № 55834654.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України ОСОБА_4 щодо винесення постанови від 22.11.2021 про закінчення виконавчого провадження № 55834654.

Визнано протиправною та скасовано постанову Старшого виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої Служби Міністерства Юстиції України ОСОБА_4 від 22.11.2021 про закінчення виконавчого провадження № 55834654.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Третя особа посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Офіс Генерального прокурора зазначає, що Генеральна прокуратура України постанову Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/16254/16 від 24.01.2017 виконала у повному обсязі, що у подальшому стало правовою підставою для закінчення виконавчого провадження. Окрім того, Офіс Генерального прокурора не є стороною виконавчого провадження № 55834654.

Позивачем подано заперечення на апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора, в яких вона просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора, в якому він просить апеляційну скаргу Третьої особи задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Від Позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату та час, яке обґрунтовано вкрай поганим самопочуттям, високою температурою та нежиттю.

Колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на наступне.

Зазанчені Позивачем обставини нічим не підтверджені.

Також колегія суддів звертає увагу, що зазначене не перешкоджало, зокрема Позивачу, на підставі ст. 195 КАС України звернутись до суду з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Крім того, явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, усі учасники справи скористались своїми правами для подачі відзиву, заперечень у зв`язку з чим, в силу приписів ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів, без участі Позивача.

Відповідно до частини сьомої ст. 287 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників Відповідача та Третьої особи, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15.08.16 Позивачем направлено до Управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури заяву щодо перевірки доброчесності ОСОБА_2 - Заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України (далі - прокурор ОСОБА_2.).

Оскільки жодної письмової відповіді, всупереч вимогам Інструкції про порядок розгляду звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 27.12.2014 № 9гн «Про організацію особистого прийому та розгляду звернень в органах прокуратури України», Закону України «Про звернення громадян», Позивачу надано не було, нею 15.09.2016 направлено до Генеральної прокуратури скаргу, в якій вона, з посиланням положення Закону України «Про звернення громадян» просила: витребувати з канцелярії Генеральної прокуратури України її скаргу від 15.08.2016 з додатками; здійснити перевірку за її скаргою від 15.08.2016 стосовно прокурора ОСОБА_2 ; зобов`язати управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури надати їй письмову відповідь на заяву від 15.08.2016 щодо перевірки доброчесності прокурора ОСОБА_2 ; притягнути прокурора ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності за вчинення дій, що порочать звання прокурора, викликають сумнів у чесності та непідкупності органів прокуратури, за несумлінне виконання обов`язків прокурора та за порушення присяги працівника прокуратури; відсторонити прокурора ОСОБА_2 від процесуального керівництва в кримінальній справі стосовно ОСОБА_3 за частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України та ОСОБА_1 за частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України; про прийняте рішення повідомити письмово.

У зв`язку з тим, що Відповідач не розглянув вказану скаргу від 15.09.2016 та не дав на неї відповідь у встановлений для цього строк, вважаючи свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, Позивач звернулася з адміністративним позовом до адміністративного суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2017 року у справі № 82616254/16 позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України, яка полягає у не розгляді та ненаданні письмової відповіді на скаргу адвоката ОСОБА_1 від 15.09.2016.

Зобов`язано Генеральну прокуратуру України розглянути та надати письмову відповідь на скаргу адвоката ОСОБА_1 від 15.09.2016.

22.03.2017 Окружним адміністративним судом міста Києва з метою виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2017 року у справі № 826/16254/16 видано виконавчий лист про зобов`язання Генеральної прокуратури України розглянути та надати письмову відповідь на скаргу адвоката ОСОБА_1 від 15.09.2016.

Постановою Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 від 20.02.2018 відкрито виконавче провадження № 55834654 з виконання вказаного виконавчого листа № 826/16254/16, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 22.03.2017.

03 жовтня 2018 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 55834654.

Вказаною постановою встановлено, що листом від 14.08.2018 № 04/2/4-18953-15 Генеральною прокуратурою України повідомлено Відділ про те, що заява ОСОБА_1 від 15.09.2016 розглянута та за результатами розгляду Заявнику надано відповідь.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 щодо винесення постанови від 03.10.2018 про закінчення виконавчого провадження № 55834654 протиправними.

Визнано протиправною та скасовано постанову Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 від 03.10.2018 про закінчення виконавчого провадження № 55834654.

16 грудня 2019 року Позив звернулася до Директора Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зі скаргою щодо непоновлення виконавчого провадження № 55834654 з примусового виконання виконавчого листа № 826/16254/16, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 22.03.2017.

08 січня 2020 року Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_6 прийнято постанову про відновлення виконавчого провадження № 55834654 з виконання виконавчого листа № 826/16254/16, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 22.03.2017 про зобов`язання Генеральної прокуратури України розглянути та надати письмову відповідь на скаргу адвоката ОСОБА_1 від 15.09.2016.

16 листопада 2020 року Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 направлено Генеральній прокуратурі України Вимогу щодо повідомлення про стан виконання рішення суду, про заходи які вжиті на його виконання. Також вимагалось надати відповідне письмове пояснення в одноденний термін з моменту отримання даної вимоги.

Попереджено осіб відповідальних за виконання рішення суду про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду.

Листом від 21.12.2020 № 09/2/2-4141ВИХ-20 Офісом Генерального прокурора повідомлено Відповідача, що на підставі наказу Генерального прокурора № 351 від 23 грудня 2019 року з 02 січня 2020 року розпочав роботу Офіс Генерального прокурора замість Генеральної прокуратури України.

Враховуючи викладене, Офіс Генерального прокурора не є стороною виконавчого провадження № 55834654 від 20.02.2020, боржником у якому є Генеральна прокуратура України.

Разом з тим проінформовано, що заява ОСОБА_1 від 15.09.2016 розглянута, заявнику надано відповідь.

22 листопада 2021 року Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 55834654.

Вказаною постановою встановлено, що до Відділу надійшов лист від прокуратури України за № 09/2/2-4141 від 21.12.2020 в якому повідомлено, що заява ОСОБА_1 від 15.09.2016 розглянута, заявнику надано відповідь.

Вважаючи зазначену постанову про закінчення виконавчого провадження № 55834654 від 22 листопада 2021 року протиправною, Позивач звернулася до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець зобов`язаний перевірити реальне, а не формальне виконання судового рішення у справі № 826/16254/16 від 24.01.2017.

Однак, Державний виконавець повторно не перевірив фактичне виконання судового рішення та передчасно закінчив виконавче провадження за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання, що свідчить про протиправність постанови від 22.11.2021 про закінчення виконавчого провадження № 55834654.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України від 02.06.2016 року № 1404-VIII).

Статтею 1 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 1 частини 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною четвертою статті 19 Закону № 1404-VIII передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Пунктом 6 частини п`ятої статті 19 Закону № 1404-VIII встановлено, що боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

Разом з тим, частиною 1 статті 6 Закону № 1404-VIII передбачено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Стаття 11 Закону № 1404-VIII визначає, що державний виконавець зобов`язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII).

За змістом частини 3 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Згідно з ч. 1 ст. 63 Закону № 1404-VII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, з метою перевірки наявності підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, необхідним є з`ясування факту повного виконання рішення суду.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (ч. 2 ст. 39 Закону № 1404-VIII).

Як вбачається з оскаржуваної постанови, підставою для закінчення виконавчого провадження було фактичне виконання боржником у повному обсязі рішення суду.

Такий висновок державного виконавця ґрунтується на тому, що листом за вихідним № 09/2/2-4141 від 21.12.2020 прокуратурою України повідомлено Відділ про те, що заява Прозивача від 15.09.2016 розглянута та за результатами розгляду заявнику надано відповідь.

Проте, лист № 09/2/2-4141 від 21.12.2020 надіслано не прокуратурою України, а Офісом Генерального прокурора.

Крім того, будь-які докази (відповідь надана Позивачу на виконання судового рішення у справі № 826/16254/16), до вказаного листа додано не було.

Таким чином, вказаний лист не дає можливості державному виконавцю ідентифікувати коли та на яку адресу було відправлено відповідь, чи надана відповідь по суті запиту і як наслідок, проаналізувати чи виконано рішення суду у встановлений спосіб та порядок.

Відсутність вказаних доказів не дозволяло державному виконавцю вважати, що рішення суду виконано в повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що державний виконавець, на якого Законом № 1404-VIII покладено обов`язок щодо виконання рішень суду, має пересвідчитись у виконанні боржником рішення суду, а закінчення виконавчого провадження можливе лише у випадку отримання від боржника саме документального підтвердження виконання рішення суду, при цьому постанова про закінчення виконавчого провадження має бути мотивованою щодо підстав її винесення.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2018 року у справі № 804/9088/16.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Третьою особою зазначено, що ним Позивачу було направлено лист від 18.12.2020 № 09/2/2-4120ВИХ-20, яким Повідомлено Позивача про розгляд заяви від 15.09.2016 та за результатами розгляду надання Заявнику відповіді. Докази направлення вказаного листа підтверджується Списком згрупованих рекомендованих відправлень, що пересилаються в межах України.

Проте, Позивач заперечує факт отримання вказаного листа від 18.12.2020 № 09/2/2-4120ВИХ-20.

Під час розгляду даної справи Третьою особою, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано жодних доказів фактичного отримання Стягувачем (Позивачем) відповіді на її скаргу в межах виконавчого провадження № 55834654.

Більш того, як вже було зазначено, вказаний лист від 18.12.2020 № 09/2/2-4120ВИХ-20 відсутній в матеріалах виконавчого провадження № 55834654, та до листа № 09/2/2-4141 від 21.12.2020, Офісом Генерального прокурора додано не було.

Таким чином, матеріали виконавчого провадження № 55834654 не місять доказів виконання судового рішення у справі № 826/16254/16.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у державного виконавця були відсутні підстави для прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державний виконавець не переконався у фактичному виконанні судового рішення та передчасно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження є такою, що винесена необґрунтовано, без дотримання вимог чинного законодавства, що є підставою для її скасування, з чим погоджується колегія суддів.

Щодо доводів Офісу Генерального прокурора, що останній не є стороною виконавчого провадження № 55834654, колегією суддів встановлено наступне.

Позивач в межах справи № 826/16254/16 було подано заяву про заміну сторони виконавчого провадження, а саме з Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви адвоката ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволенні заяви Позивача про заміну сторони виконавчого провадження суд першої інстанції виходив з того, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом як державна організація зареєстрований Офіс Генерального прокурора.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, внесено відповідні зміни до Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, зокрема, слова «Генеральна прокуратура України» змінено словами «Офіс Генерального прокурора» у відповідних відмінках.

На підставі наказу Генерального прокурора № 351 від 23 грудня 2019 року днем початку роботи Офісу Генерального прокурора визначено 02 січня 2020 року.

Оскільки в даному випадку не має місце правонаступництво та реорганізація Генеральної прокуратури України не відбувалась, а було здійснено зміну назви без зміни ідентифікаційного коду, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви адвоката ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження.

Суд першої інстанції зазначив, що на відміну від заміни сторони виконавчого провадження її правонаступником, у разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження (стаття 15 Закону України «Про виконавче провадження»). Таким чином, зміна найменування юридичної особи як сторони виконавчого провадження не потребує її заміни судом, а здійснюється постановою виконавця, якою змінюється назва відповідної сторони такого провадження.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 914/3587/14.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Офіс генерального прокурора є стороною виконавчого провадження № 55834654, оскільки в даному випадку було здійснено зміну назви боржника без зміни ідентифікаційного коду, про що має бути прийнята відповідна постанова державного виконавця.

За наведених обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин, колегія суддів приходить до переконання про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Офісу Генерального прокурора, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: А.Ю. Кучма

І.О. Лічевецький