Справа № 640/10536/19
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року

м. Київ

справа № 640/10536/19

адміністративне провадження № К/9901/21566/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мацедонської В. Е.,

суддів: Данилевич Н. А., Радишевської О. Р.

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, директора Державного бюро розслідувань Труби Романа Михайловича про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою Державного бюро розслідувань на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року (головуючий суддя Шулежко В. П.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року (суддя-доповідач Аліменко В. О., судді: Бєлова Л. В., Кучма А. Ю.),

І. Суть спору

У червні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Державного бюро розслідувань (далі - відповідач, ДБР), директора Державного бюро розслідувань Труби Романа Михайловича (далі - директор ДБР Труба Р. М.), у якому просив:

- визнати протиправними дії директора ДБР Труби Р. М. з прийняття рішення про звільнення позивача та винесення наказу від 28 травня 2019 року № 145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- визнати протиправним та скасувати наказ ДБР від 28 травня 2019 року № 145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити позивача на посаді, стягнути з бюджетних асигнувань відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що в порушення вимог Закону України «Про державне бюро розслідувань», Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України позивача звільнено з державної служби без ознайомлення з письмовим попередженням про звільнення та за відсутності на те правових підстав, оскільки ОСОБА_1 призначено на посаду з випробувальним терміном на шість місяців, а наказ про звільнення виданий з пропуском строку випробування. Крім того, позивач зазначив, що відповідачем протиправно видано оскаржуваний наказ за відсутності подання Конкурсної комісії та погодження з першим заступником директора ДБР та заступником директора ДБР.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 12, частини третьої статті 14, пункту 3 та 6 статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», статті 35 Закону України «Про державну службу», постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229 «Про затвердження Порядку обчислення стажу державної служби» ДБР видало наказ від 27 грудня 2018 року № 247-ос «Про призначення ОСОБА_1 », яким позивача призначено на посаду керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності - головного бухгалтера Державного бюро розслідувань, як обраного за конкурсом з 28 грудня 2018 року з випробувальним строком 6 місяців.

За результатами аналізу професійної діяльності позивача на вказаній посаді, ДБР установлено, що рівень професійної підготовки ОСОБА_1 є недостатнім для виконання завдань та обов`язків керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності.

Директором ДБР Трубою Р. М. складено на ім`я позивача попередження від 21 травня 2019 року № 01-7236 про звільнення останнього.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та у зв`язку з виявленою невідповідністю ОСОБА_1 займаній посаді, на яку він прийнятий зі строком випробування 6 місяців, директором ДБР Трубою Р. М. видано наказ від 28 травня 2019 року № 145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », яким його звільнено з посади керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності - головного бухгалтера Державного бюро розслідувань 28 травня 2019 року, як такого, що не відповідає займаній посаді протягом строку випробування.

Підставою у вищевказаному наказі зазначено письмове попередження директора ДБР про звільнення від 21 травня 2019 року № 01-7236.

Уважаючи вказаний наказ протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2020 року на підставі пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, директора Державного бюро розслідувань Труби Романа Михайловича в частині позовних вимог про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді. Підставою прийняття такого судового рішення слугувало те, що ДБР видано наказ від 20 лютого 2020 року № 112-ос, яким скасовано наказ від 28 травня 2019 року № 145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено останнього на посаді керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності - головного бухгалтера Державного бюро розслідувань.

В іншій частині позовних вимог рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року позов задоволено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державного бюро розслідувань на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 28 травня 2019 року по 20 лютого 2020 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з протиправним звільненням є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ДБР задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року скасовано. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ДБР, директора ДБР Труби Романа Михайловича про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу є передчасним та необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції не розглядалося питання законності звільнення позивача, а прийнято ухвалу про закриття провадження у цій частині.

Постановою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його адвокатом Григоренком Юрієм Сергійовичем, задоволено частково. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зауважив, що суд апеляційної інстанції помилково відмовив у задоволенні позову в розглядуваній частині вимог з формальних підстав, позбавивши працівника права на отримання належних йому виплат. Відповідно суд апеляційної інстанції не перевірив законність рішення суду першої інстанції в частині, зокрема, періоду, за який належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та розмір цієї виплати, що належить стягнути з роботодавця на користь працівника.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року апеляційну скаргу ДБР залишено без задоволення. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 березня 2020 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що період з 28 травня 2019 року по 20 лютого 2020 року є вимушеним прогулом, а тому, за цей період підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

10 червня 2021 року ДБР звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 липня 2021 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

V. Касаційне оскарження

У касаційній скарзі ДБР просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування позиції, відповідач посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 140/3564/19, від 26 листопада 2020 року у справі № 200/13312/18, від 22 квітня 2020 року у справі № 1540/4079/18, від 14 листопада 2019 року у справі № 826/14/16, від 24 жовтня 2018 року у справі № 820/5932/16, від 01 серпня 2019 року у справі № 820/1446/17, від 14 березня 2018 року у справі № 822/1832/16.

Скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні справи не враховано правову позицію, згідно з якою при вирішенні питання про виплату середнього заробітку суд має визначити при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року № 100, а також навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню з відповідача. Крім того, заявник касаційної скарги, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 826/14/16, зазначає, що час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим у разі встановлення факту незаконного звільнення особи.

Позивачем подано відзив на касаційну скаргу, в якому, не погоджуючись з касаційною скаргою відповідача, стверджує, що оскільки наказ від 20 лютого 2020 року № 112-ос, яким скасовано наказ від 28 травня 2019 року № 145-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено останнього на посаді керівника Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності - головного бухгалтера Державного бюро розслідувань, не вирішує питання оплати вимушеного прогулу ОСОБА_1 , то суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення з ДБР на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 28 травня 2019 року по 20 лютого 2020 року.

VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право особи на працю захищається Конституцією України. Виплата заробітку за час вимушеного прогулу з вини роботодавця є гарантією можливості реалізації людиною права на працю та захищає працівника від управлінського свавілля.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), відповідно до пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац четвертий пункту 2 Порядку № 100).

Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

VІІ. Висновки Верховного Суду

У силу положень частини першої статті 341 КАС України перегляд судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи.

При цьому, згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування норм права.

Скаржник у касаційній скарзі посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 140/3564/19 та від 22 квітня 2020 року у справі № 1540/4079/18.

Колегія суддів вважає, що такі посилання скаржника є помилковими, оскільки правовідносини у цій справі та у справах № 140/3564/19 і № 1540/4079/18 не є подібними. Так, у справі № 140/3564/19 предметом розгляду було зобов`язання відповідача зарахувати до стажу роботи, що дає право на одержання доплати до посадового окладу за вислугу років, додаткової відпустки та щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, стаж державної служби за період роботи на посаді стажиста районного суду і здійснити перерахунок щомісячної доплати за вислугу років до посадового окладу та відпустки, виплатити заробітну плату в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок і виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу. У справі № 1540/4079/18 позовні вимоги стосувалися визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення на позивача у вигляді догани.

Водночас у справі, що розглядається, спір стосується невиплати відповідачем заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення до поновлення особи на роботі.

Колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що за змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати.

Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.

Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.

Згідно з установленою практикою Верховного Суду убачається, що ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за встановленими законодавством правилами.

При визначенні розміру такого заробітку суд повинен навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню з відповідача.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у справах, зокрема від 26 листопада 2020 року у справі № 200/13312/18, від 24 жовтня 2018 року у справі № 820/5932/16, від 01 серпня 2019 року у справі № 820/1446/17, від 14 березня 2018 року у справі № 822/1832/16.

Однак суд першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, визначили лише період, за який необхідно здійснити таку виплату. При цьому, не дослідили питання обчислення середньої заробітної плати, не визначили її розмір та відповідно не навели у рішеннях розрахунків належних до стягнення сум.

Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судів як першої, так і апеляційної інстанцій, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають суду касаційної інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність його висновків в цілому по суті спору.

Що стосується посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 826/14/16, а саме, що час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим у разі встановлення факту незаконного звільнення особи, колегія суддів уважає безпідставним, оскільки Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2021 року вже надав оцінку вказаним доводам скаржника і констатував, що час, упродовж якого ОСОБА_1 з вини ДБР не працював, є вимушеним прогулом в розумінні трудового законодавства, а тому, позивач має право на оплату зазначеного вимушеного прогулу відповідно до положень статті 235 КЗпП України. Та обставина, що суб`єкт владних повноважень виправив допущене ним порушення, а саме: поновив незаконно звільненого ОСОБА_1 , на підставі чого суд першої інстанції закрив провадження в справі в частині позовних вимог відповідно до пункту 8 частини першої статті 238 КАС України, не може слугувати підставою для позбавлення особи права на отримання гарантованих трудовим законодавством виплат.

Відповідно до частин першої-третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати нові докази або додатково перевіряти докази, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 355-356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного бюро розслідувань задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2021 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська

Судді Н. А. Данилевич

О. Р. Радишевська