Справа № 755/11126/16-а
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Василенка Я.М.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві, в якому, просила:

1) визнати незаконними дії відповідача при призначенні їй компенсаційної виплати, як особі, що доглядає за особою старшою 80-ти років;

2) стягнути з відповідача недоплачені компенсаційні виплати у розмірі 25 375,73 грн. та моральні збитки у розмірі 26000,00 грн.;

3) зобов`язати відповідача призначити та виплачувати їй компенсаційну виплату у розмірі прожиткового мінімуму для осіб працездатного віку, встановленого законом України про державний бюджет на відповідний рік.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправною поведінкою відповідача щодо виплати їй належної компенсації по догляду за особою старшою 80-ти років. На думку позивача, відповідач протиправно за період з вересня 2015 року по січень 2017 року недоплатив їй 25 375,73 грн.

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 16.02.2017 відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду міста Києва від 10.04.2017 постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 16.02.2017 скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії, стягнення виплат та моральних збитків задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 щомісячної компенсаційної виплати як непрацюючій особі, яка здійснює догляд за інвалідом І групи або особою похилого віку, що досягла 80-річного віку, у розмірі прожиткового мінімуму для осіб працездатного віку, встановленому законом України про державний бюджет на відповідний рік, починаючи з 14.01.2016.

Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячної компенсаційної виплати як непрацюючій особі, яка здійснює догляд за інвалідом І групи або особою похилого віку, що досягла 80-річного віку, у розмірі прожиткового мінімуму для осіб працездатного віку, встановленому законом України про державний бюджет на відповідний рік, починаючи з 14.01.2016. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Втім, постановою Верховного Суду від 07.10.2020 постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 16.02.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2017 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Направляючи справу на новий судовий розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що судами попередніх інстанцій не встановлено чи має позивач інші джерела доходів і відповідно чи компенсація, яку він отримує, є його основним джерелом існування, що відповідно до статті 46 Конституції України давало б йому право на призначення компенсації в розмірі, не нижчому від прожиткового мінімуму, та не встановлено, коли саме позивач отримав перші виплати спірної компенсації, розмір таких виплат та відповідно коли позивач міг або ж повинен був дізнатись про порушення своїх прав.

Під час нового розгляду справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.01.2022 залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання незаконними дій відповідача при призначенні їй компенсаційної виплати, як особі, що доглядає за особою старшою 80-ти років (зокрема, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян»), а також про стягнення на її користь з відповідача недоплачених компенсаційних виплат у розмірі 25 375,73 грн. в частині стягнення недоплачених коштів за вересень-грудень 2015 року.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким поновити строк звернення до суду з позовом від 14.07.2016, за захистом порушених прав з 29 вересня 2015 року.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у триваючих правовідносинах строк звернення до суду не може обмежуватись шести місяцями, а має вимірюватись усім часом тривалості правовідносин.

На думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано позиції Верховного Суду, згідно яких вона має право на поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом з 29 вересня 2015 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем вказано про те, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними вимогами здійснено з метою дисциплінування учасників адміністративного процесу.

З огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду, позовні вимоги підлягають залишенню без розгляду в частині стягнення недоплачених коштів за вересень-грудень 2015 року.

У відповіді на відзив позивачем зазначено, що оскільки відповідачем не було надано доказів початку отримання позивачем компенсаційної виплати, тому законним початком відліку строку звернення до суду є отримання позивачем виплати на дату отримання листа пенсійного фонду від 26.02.2016.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, їй призначено компенсаційну виплату по догляду за особою похилого віку, що досягла 80-річного віку, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на термін з 29.09.2015 по 22.04.2021 (довідки від 04.07.2016 №2039, від 23.01.2017 №279).

Згідно з довідками Центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомог від 04.07.2016 №2038 та від 23.01.2017 №280 розмір щомісячних компенсаційних виплат ОСОБА_1 з вересня 2015 року по травень 2016 року становив у розмірі 16,16 грн., з червня 2016 року по листопад 2016 року - у розмірі 25 грн. та у грудні 2016 року - 25,99 грн.

22 лютого 2016 року позивач звернулася до відповідача із заявою про надання роз`яснень на підставі якого нормативно-правового акту нараховується компенсаційна виплата працездатній особі, яка не працює і здійснює догляд за особою похилого віку, що досягла 80-річного віку.

Листом від 25.02.2016 №37/02-4736 відповідач повідомив позивачку, що згадана допомога призначається відповідно до Стандарту надання послуги з призначення щомісячної компенсаційної виплати непрацюючій особі, яка здійснює догляд за інвалідом 1-ї групи або за особою, яка досягла 80-річного віку, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики від 23.03.2012 №158; розмір допомоги визначений пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян», що індексується відповідно до індексу споживчих цін на кожний рік.

Не погоджуючись із такою відповіддю, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Залишаючи позовні вимоги без розгляду в частині позовних вимог за період -вересень-грудень 2015 року, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач звернулась до суду лише 14 липня 2016 року, відтак останньою пропущено шестимісячний строк, встановлений нормами КАС України з позовними вимогами за цей період.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (частина перша статті 5 КАС України).

Згідно з п. 5 частини першої ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

У відповідності до частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, на час звернення позивача до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За змістом частини другої цієї статті (в редакції, на час звернення позивача до суду) для звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пропущення строку звернення до адміністративного суду відповідно до статті 100 цього Кодексу (в редакції, на час звернення позивача до суду) є підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Аналогічні положення закріплено і в статтях 122 та 123 КАС України (в реадації, чинній на час ухвалення оскаржуваної ухвали).

Так, у силу вимог частини першої статті 122 КАС України (в редакції, на час винесення оскаржуваної ухвали) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За правилами частини другої цієї статті для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьої цієї ж статті обумовлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною другою статті 122 КАС України (в редакції, на час винесення оскаржуваної ухвали) встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що приписами чинного законодавства визначено шестимісячний строк строк звернення до суду, недотримання, якого є підставою для залишення такого позову без розгляду.

У свою чергу, наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно частини третьої вказаної статті якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, дотримання строків на подання позовної заяви є однією з умов дисциплінування учасників судового процесу. У випадку ж пропуску строку, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Згідно правової позиції Верховного Суду у постановах від 26.06.2018 у справі №473/653/17, від 18.01.2019 в справі № 576/1434/17, при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд повинен звертати увагу на усі доводи позивача; на тривалість строку, який пропущено; на поведінку позивача протягом цього строку; на дії, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності. Суди повинні гарантувати доступ до правосуддя особам, які вважають, що їх право порушене, і діяли добросовісно, але пропустили строк звернення до суду з поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що предметом даного позову є стягнення компенсаційних виплат, як особі, що доглядає за особою старшою 80-ти років за період з вересня 2015 року по січень 2017 року.

У той же час, з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернулась лише 14 липня 2016 року.

Слід відмітити, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.

У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

У даному випадку, встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Як свідчать матеріали справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.12.2021 з огляду на пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду за даним позовом в частині позовних вимог про визнання незаконними дій відповідача при призначенні їй компенсаційної виплати як особі, що доглядає за особою старшою 80-ти років (зокрема, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян»), а також про стягнення на її користь з відповідача недоплачених компенсаційних виплат у розмірі 25 375,73 грн. в частині стягнення недоплачених коштів за вересень-грудень 2015 року, позовну заяву у цій частині позовних вимог було залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання вимог ухвали суду від 10.12.2021 позивачка надала заяву про поновлення пропущеного строку звернення з позовом у вищевказаній частині, однак оскільки доводи про дотримання цього строку не були обґрунтовані належним чином та не підтверджені відповідними доказами, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про неповажність причин пропуску нею цього строку.

Слід наголосити на тому, що компенсаційна виплата є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення такої допомоги чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання такої виплати особою, якій призначена допомога вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії чи допомоги звернулась до пенсійного органу чи органу соціального захисту із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Вказане спростовує доводи апелянта про те, що дані правовідносини є триваючими та на них не розповсюджується шестимісячний строк звернення до суду.

До того ж, Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 у даній справі, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та відправляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказав на необхідність встановити під час нового розгляду справи, зокрема, коли позивачка вперше отримала виплату спірної компенсації, розмір таких виплат та коли вона могла або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, за захистом яких звернулася до суду. Також Верховний Суд зазначив, що, у разі, якщо суд дійде висновку, що строк звернення до суду нею пропущено, підлягають застосуванню наслідки у вигляді залишення позовної заяви без розгляду, а не відмови у задоволенні позову.

У даному випадку усне звернення до спеціалістів відповідача щодо з`ясування сум виплат за один місяць після отримання у грудні 2015 року призначених позивачці виплат та щодо з`ясування нормативно-правових актів, якими визначається отримувана позивачкою компенсаційна виплата тощо, не унеможливлювали звернення останньої до суду із відповідним позовом у встановлений строк.

Крім того, колегія суддів зазначає, що отримання позивачем листа відповідача від 25.02.2016 №37/02-4736 не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Суд звертає увагу на те, що за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди орган державної влади, у даному випадку - орган соціального захисту був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання, зокрема здійснювати ефективний розподіл фінансових ресурсів для соціального забезпечення; така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо соціального забезпечення.

Враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду в частині позовних вимог про визнання незаконними дій відповідача при призначенні їй компенсаційної виплати, як особі, що доглядає за особою старшою 80-ти років (зокрема, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян»), а також про стягнення на її користь з відповідача недоплачених компенсаційних виплат у розмірі 25 375,73 грн. в частині стягнення недоплачених коштів за вересень-грудень 2015 року, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позову без розгляду в цій частині.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді Я.М. Василенко

В.П. Мельничук