Справа № 380/21499/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2022-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/21499/21 пров. № А/857/7520/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Обрізка І.М.,

Онишкевича Т.В.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Качур Р.П.), ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в м.Львові 06 квітня 2022 року у справі №380/21499/21 за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

24.11.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, просив: - визнати протиправними дії відповідача щодо встановлення і виплати надбавки за вислугу років за період з 09.12.2015 по 28.02.2018 відповідно до Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1090; - зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату належного позивачу грошового забезпечення (основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення) за період з 09.12.2015 по 28.02.2018 з урахуванням приписів та періоду дії Постанов Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» та від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» з урахуванням раніше поведених виплат; - визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу в зменшеному розмірі матеріальної допомоги на оздоровлення за 2016 рік; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача матеріальну допомогу на оздоровлення за 2016 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону щодо встановлення і виплати ОСОБА_1 під час проходження військової служби у військовій прокуратурі Південного регіону України у період з 05.01.2016 по 28.02.2018 надбавки за вислугу років відповідно до Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1090. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 різницю між фактично отриманим та належним після перерахунку до сплати грошового забезпечення за період з 05.01.2016 по 28.02.2018, виходячи з надбавки за вислугу років у відповідних розмірах від посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання відповідно до Постанов Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури, із врахуванням раніше виплачених сум». Визнано протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону щодо встановлення та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2016 рік у не повному розмірі місячного грошового забезпечення. Зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично отриманою грошовою допомогою на оздоровлення за 2016 рік та належної, після перерахунку грошового забезпечення за період з 05.01.2016 по 28.02.2018 відповідно до Постанов Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури, грошової допомоги на оздоровлення за 2016 рік» у повному розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до вимог ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», із врахуванням раніше виплаченої суми. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звернення до суду із позовом про визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу в зменшеному розмірі матеріальної допомоги на оздоровлення за 2016 рік та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача матеріальну допомогу на оздоровлення за 2016 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум не обмежене будь-яким строком, оскільки така допомога є частиною грошового забезпечення, яке, в свою чергу, є заробітною платою позивача. Суд першої інстанції вказав, що військовослужбовцям незалежно від місця проходження служби визначено розмір надбавки за вислугу років у відповідному відсотковому співвідношенні від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням, натомість прокурорам військової прокуратури, які також проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відповідачем визначено розмір надбавки за вислугу років у відповідному відсотковому співвідношенні виключно від посадового окладу. Суд першої інстанції зазначив, що Кабінетом Міністрів України постановою від 27 грудня 2018 року № 1153 розмежовано порядок нарахування надбавки за вислугу років військовослужбовцям, які проходять військову службу в органах прокуратури та іншим прокурорам та дійшов висновку, що нарахування та виплата надбавки за вислугу років позивачу як військовослужбовцю, який проходить службу у Військові прокуратурі Західного регіону України, повинно відбуватися у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців. Суд першої інстанції також вказав, що необхідність застосування до військовослужбовців військових прокуратур при виплаті грошового забезпечення в розмірі і порядку, визначеного законодавством для військовослужбовців, вказано також у пункті 4-1 Постанови КМ України від 31.05.2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2022 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090 затверджений Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, який набрав чинності 05.01.2016, що визначає механізм встановлення прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури розміру щомісячної надбавки за вислугу років та обчислення стажу роботи, що дає право на одержання такої надбавки. Скаржник вказує, що cаме з урахуванням вимог вказаного нормативно-правового акту, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, позивачу нараховувалась та виплачувалась надбавка за вислугу років. Скаржник зазначає, що із врахуванням відсутності спеціального врегулювання строку звернення до суду із позовом, предметом спору якого є виплата матеріальної допомоги на оздоровлення, тому у даному випадку застосовуються строки, передбачені положеннями КАС України, оскільки правовідносини, які виникають під час проходження військовослужбовцем військової служби відносяться до публічної служби. Скаржник вказує, що позивач був проінформованим про розміри виплаченої йому матеріальної допомоги на оздоровлення за 2016 рік та мав об`єктивну можливість звернутись з даним позовом у встановлений КАС України строк, а тому указані позовні вимоги підлягаю залишенню без розгляду. Крім того, зазначає, що матеріальна допомога на оздоровлення не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, а має характер окремої гарантії держави щодо соціального захисту військовослужбовців, розмір якої визначається виходячи з місячного грошового забезпечення військовослужбовців за займаною посадою.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, позивач в судове засідання не з`явився, явку повноважного представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у військовій прокуратурі Західного регіону України та наказом Військової прокуратури Західного регіону України від 03.02.2015 № 55к, зарахований до списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, з 04.02.2015 призначений на посаду прокурора військової прокуратури Львівського регіону Західного регіону України.

Наказом Військової прокуратури Західного регіону України від 04.02.2019 №91к капітана юстиції ОСОБА_1 виключено з 05.02.2019 із списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України, усіх видів забезпечення, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).

Наказом Військової прокуратури Західного регіону України від 01.08.2016 №377к ОСОБА_1 надано частину щорічної основної відпустки за 2016 рік та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Листами Військової прокуратури Західного регіону України від 27.05.2020 №18-138вих-20 та від 19.06.2020 № 18-161вих-20 повідомлено представника ОСОБА_1 про те, що грошове забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2016 по 28.02.2018, виходячи з надбавки за вислугу років у відповідному розмірі від посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання, за період проходження військової служби на посадах у штаті військової прокуратури Львівського гарнізону Західного регіону України не перераховувалось та його виплата не проводилась. Повідомлено, що надбавка за вислугу років нараховувалась та виплачувалась позивачу у спірний період відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1090 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури» (з подальшими змінами) за період служби 01.03.2018 по 05.02.2019. Також зазначив, що грошова допомога на оздоровлення у 2016 році позивачу виплачена згідно з кошторисом військової прокуратури Західного регіону України на 2016 рік, який затверджений Генеральною прокуратурою України.

Судом першої інстанції також встановлено, що з 11.09.2020 відповідач змінив своє найменування з Військової прокуратури Західного регіону України на Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону (на правах обласної прокуратури) (без зміни коду ЄДРПОУ та юридичної адреси), а тому відповідачем у даній справі є Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону.

Вважаючи, що надбавка за вислугу років за період з 09.12.2015 по 28.02.2018 встановлена та виплачена у меншому розмірі, а також у зменшеному розмірі нараховано та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за 2016 рік, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини 4 статті 27 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон №1697-VІІ) військовими прокурорами призначаються громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту, за умови укладення ними контракту про проходження служби осіб офіцерського складу у військовій прокуратурі.

Порядок проходження військової служби громадянами України у військовій прокуратурі визначається відповідним положенням, яке затверджується Президентом України.

Військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

Військові звання вищого офіцерського складу військовослужбовцям військової прокуратури присвоюються Президентом України, інші військові звання - відповідно до встановленого законодавством порядку проходження військової служби.

Згідно з частиною 8 статті 81 Закону №1697-VІІ грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, встановлених цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 83 Закону № 1697-VII на військовослужбовців військової прокуратури поширюються усі передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законодавчими актами про військову службу соціальні і правові гарантії.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей встановлені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон № 2011-XII), відповідно до пунктів 1, 2 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Таким чином, військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом № 1697-VII, разом з тим вони проходять військову службу особливого характеру відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що положення частини 8 статті 81 Закону № 1697-VII підлягають застосуванню у сукупності із частиною 4 статті 27 та частиною 4 статті 83 цього Закону, які містять пряму відсилку до спеціального законодавства, що регулює виплату військовослужбовцям грошового забезпечення як складової гарантованого державою таким особам соціального захисту.

Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 640/19556/18 дійшов висновку, що визначення частиною 8 статті 81 Закону № 1697-VII складу грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах на підставі цього Закону, тобто із визначенням посадового окладу відповідно до прокурорсько-слідчої посади, не звільняє відповідача від обов`язку здійснювати виплату складових грошового забезпечення, зокрема, надбавки за вислугу років, відповідно до положень законодавчих актів про військову службу.

В позовній заяві позивач вказує, що Військовою прокуратурою Західного регіону України у період з 09.12.2015 по 28.02.2018 протиправно встановлено та виплачено надбавку за вислугу років відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090 затверджено Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, яким визначено механізм встановлення прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури розміру щомісячної надбавки за вислугу років та обчислення періоду проходження служби (стажу роботи), що дає право на одержання такої надбавки.

Пунктом 2 зазначеної Постанови встановлено, що дія цього Порядку поширюється на прокурорів, військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, інших працівників органів прокуратури (державних службовців, службовців, інших працівників), а також на слідчих органів прокуратури - до початку діяльності Державного бюро розслідувань.

Як вказує скаржник в апеляційній скарзі обчислення надбавки за вислугу років для військовослужбовців, які проходять військову службу в органах прокуратури з 05.01.2016 здійснювалось на підставі Порядку №1090, відповідно до пункту 3 якого надбавка за вислугу років прокурорам виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби в розмірах, зазначених у частині 7 статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

Частиною 7 статті 81 Закону № 1697-VII встановлено, що прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.

Водночас, Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлювалось, що грошове забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, складається з посадового окладу та інших виплат, установлених цією постановою, а також окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців. Для обчислення розміру складових грошового забезпечення замість надбавки за класний чин застосовується розмір окладу за військовим званням (пункт 4-1).

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено розмір надбавки за вислугу років від 5 до 40 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням.

В подальшому Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 року № 1153, яка набрала чинності 29.12.2018, внесено до Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури зміни, зокрема, пункт 2 викладено в такій редакції: « 2. Дія цього Порядку поширюється на прокурорів, військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, слідчих органів прокуратури та інших працівників органів прокуратури.»; доповнено Порядок пунктом 3-1 такого змісту: « 3-1. Військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, надбавка за вислугу років виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.»

Таким чином, приписами зазначеної Постанови розмежовано порядок нарахування надбавки за вислугу років військовослужбовцям, які проходять військову службу в органах прокуратури та іншим прокурорам.

Тобто, лише після прийняття такої, дія Порядку № 1090 почала поширюватися на прокурорів військовослужбовців, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, слідчих органів прокуратури та інших працівників органів прокуратури, водночас пунктом 3-1 цього Порядку визначено, що військовослужбовцям, які проходять службу в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, надбавка за вислугу років виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби у розмірі і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців.

Вказана постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 27 листопада 2018 року, крім підпункту 2 пункту 1, який застосовується з 1 березня 2018 року.

Отже, за встановлених обставин та зазначеного нормативно-правового регулювання, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у період з 05.01.2016 по 28.02.2018 до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Постанов Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якими врегульовано питання нарахування грошового забезпечення саме військовослужбовцям, оскільки зазначені нормативно-правові акти є спеціальними по відношенню до Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1090, якою визначено Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам прокуратури.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 листопада 2021 року у справі №380/757/20.

Щодо нарахування та виплати допомоги на оздоровлення за 2016 рік у меншому ніж законодавчо визначеному розмірі, то суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Відповідно до частини 1 статті 10-1 Закон № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Право на отримання допомоги на оздоровлення віднесено до гарантованих Законом №2011-XII прав військовослужбовців.

Згідно з підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 1294 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Підпунктом 3 пункту 2 Постанови № 505 надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

При цьому, пунктом 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги для оздоровлення та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 826/11679/17, від 19 вересня 2019 року у справі №760/8406/16-а, від 19 лютого 2020 року у справі № 822/2741/17.

Оскільки, розмір матеріальної допомоги на оздоровлення залежать від включення надбавки за вислугу років до розміру грошового забезпечення, то такий мав розраховуватися за відповідний період часу служби позивача з такого ж показника. При цьому, позивач мав цілком правомірні очікування того, що такі нарахування будуть проведені йому у гарантованому розмірі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині щодо нарахування та виплати на користь позивача матеріальної допомоги на оздоровлення за 2016 рік у розмірі місячного грошового забезпечення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо аргументів скаржника про пропуск позивачем строку звернення до суду в частині щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2016 рік, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» №1774-VIII, зі змінами та доповненнями від 1 січня 2017 року, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону Закон №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 30.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 р. № 260, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що грошова допомога для оздоровлення вважається одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу, а тому позивач має право звертатися до суду з позовними вимогами про стягнення грошової допомоги на оздоровлення без обмеження будь-яким строком.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 21 листопада 2018 року (справа №824/166/15-а), від 12 червня 2020 року (справа №818/1106/16).

В свою чергу, висновки Верховного Суду на які покликається скаржник в апеляційній скарзі не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки сформовані судом касаційної інстанції за відмінних обставин справи.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень, протиправно у період з 09.12.2015 по 28.02.2018 встановлено та виплачено позивачу надбавку за вислугу років відповідно до Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1090, а також нараховано та виплачено позивачу в зменшеному розмірі матеріальну допомогу на оздоровлення за 2016 рік, тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог у відповідній частині.

Оскільки сторони не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в силу приписів статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду першої інстанції а цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції при ухвалення оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального та процесуального права, наведено мотиви протиправності дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу щомісячної надбавки за вислугу років та допомоги для оздоровлення, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2022 року у справі №380/21499/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 07.07.2022 згідно з ч.3 ст.321 КАС України