Справа № 420/23708/21
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2022-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/23708/21
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.

Дата і місце ухвалення 17.02.2022р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Дніпровської митниці на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської митниці про визнання протиправними та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

29 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Дніпровської митниці, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ начальника Дніпровської митниці від 27.10.2021 року № 307-о «Про порушення дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 ».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2022р. позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Дніпровської митниці від 27.10.2021 року № 307-о «Про порушення дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 ».

Стягнуто з Дніпровської митниці за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір у розмірі 9078 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції Дніпровська митниця подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В поданій апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що з 27.10.2021 року позивач працює на посаді начальника відділу внутрішньої безпеки Дніпровської митниці в порядку переведення з Одеської митниці Держмитслужби.

Підставами для порушення дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 була інформація, викладена в листі Одеської митниці Держмитслужби від 26.10.2021 року № 7.10-1/09/7/9007 та в доповідній записці завідувача сектору з питань запобігання та протидії корупції Дніпровської митниці стосовно складення відносно позивача НАЗК протоколів про адміністративні правопорушення від 13.07.2021 року № 33-03/543, 33-03/544ю

Апелянт зазначив, що керуючись статтями 68, 69, 73 та 74 Закону України «Про державну службу», з метою визначення вини, характеру та тяжкості дисциплінарного проступку, суб`єктом призначення начальником Дніпровської митниці видано наказ про порушення дисциплінарного провадження від 27.10.2021 року № 307-о.

На думку апелянта, керівник митниці діяв у межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством.

Крім того, апелянт вважає, що оскаржуваний наказ не породжує правових наслідків для позивача і, відповідно, не порушує прав останнього, а тому не може бути самостійним предметом оскарження у даній справі.

Враховуючи викладене апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів зазначає наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з доповідною запискою завідувача сектору з питань запобігання та протидії корупції Дніпровської митниці Аксютіна Віталія від 27.10.2021 року № 7.5-09/36, на виконання основних завдань уповноваженого підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції, сектором з питань запобігання та протидії корупції Дніпровської митниці розглянуто інформацію, викладену у листі Одеської митниці Держмитслужби від 26.10.2021 року № 7.10-1/09/7/9007 та постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 02.09.2021 року у справі № 521/10932/21 та встановлено, що на адресу Відділу з питань запобігання та протидії корупції Держмитслужби надійшов лист Національного агентства з питань запобігання корупції від 15.07.2021 року № 33-03/52742 щодо складання протоколів про адміністративні правопорушення від 13.07.2021 року №№ 33-03/543, 33-03/544 стосовно начальника управління забезпечення протидії митним правопорушенням Одеської митниці Держмитслужби (на час розгляду начальник відділу внутрішньої безпеки Дніпровської митниці) Присяжнюка І.В. та направлення їх для розгляду до Малиновського районного суду м. Одеси.

З протоколів про адміністративне правопорушення вбачається, що незважаючи на законодавчо встановлені вимоги щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, ОСОБА_1 не вжив заходів щодо недопущення виникнення реального конфлікту інтересів та не повідомив свого безпосереднього керівника, а саме: начальника Одеської митниці Держмитслужби або особу, яка виконує його обов`язки, про наявність у нього реального конфлікту інтересів, який виник під час підписання листа-відповіді від 22.01.2021 №7.10-1/20-01/13/1171 на скаргу ТОВ «КОЛОРІЗ» від 11.01.2021 (вх. Одеської митниці Держмитслужби №559/13 від 12.01.2021), зокрема на його необґрунтовані дії, які призвели до затягування митного оформлення товарів та примусового проведення митного огляду, тобто розглянув скаргу з метою уникнення можливих негативних наслідків у вигляді притягнення до відповідальності відповідно до ст. 30 МКУ.

У зв`язку із отриманням постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 2 вересня 2021 року у справі № 521/10932/21, завідувач сектору з питань запобігання та протидії корупції Дніпровської митниці Аксютін Віталій пропонував ініціювати дисциплінарне провадження відносно ОСОБА_1

27.10.2021 року Дніпровською митницею, на підставі доповідної записки завідувача сектору з питань запобігання та протидії корупції Дніпровської митниці Аксютіна Віталія від 27.10.2021 року № 7.5-09/36, прийнято наказ № 307-о про порушення дисциплінарного провадження стосовно начальника відділу внутрішньої безпеки Дніпровської митниці ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з вказаним наказом, ОСОБА_1 оскаржив його до суду першої інстанції посилаючись на його протиправність та необґрунтованість.

У поданому позові позивач вказував на відсутність в його діях порушень чинного корупційного законодавства, оскільки він не приймав участі у розгляді скарги ТОВ «Колоріз». Вказане, на його думку, підтверджується постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 02.09.2021 року у справі № 521/10932/21. Позивач також вказував на те, що чинне законодавство України не передбачає можливості порушення дисциплінарного провадження відносно державного службовця за вчинення дисциплінарного проступку за попереднім місцем роботи.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що його вина в скоєнні адміністративних правопорушень не була встановлена судом, а саме порушення, яке теоретично могло б бути вчинене, було б вчинено в Одеській митниці Держмитслужби України, а не у Дніпровській митниці, позивач вважає, що прийняття 27.10.2021 року начальником Дніпровської митниці наказу № 307-о «Про порушення дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 » є протиправним та не відповідає вимогам чинного законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дисциплінарне провадження в даному випадку порушено у зв`язку із вчиненням ОСОБА_1 дій під час виконання службових обов`язків начальника управління забезпечення протидії митним правопорушенням Одеської митниці Держмитслужби, а начальник Дніпровської митниці не є суб`єктом призначення особи на посаду начальника управління забезпечення протидії митним правопорушенням Одеської митниці Держмитслужби та відповідно, не має повноважень порушувати стосовно позивача дисциплінарне провадження за вчинення дій, пов`язаних з виконанням службових обов`язків у Одеській митниці Держмитслужби на посаді начальника управління забезпечення протидії митним правопорушенням.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ начальника Дніпровської митниці від 27.10.2021 року № 307-о «Про порушення дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасуванню

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» (далі Закон).

Згідно ст. 1 цього Закону, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

У п. 3, 4 та 7 статті 2 Закону передбачено, що керівник державної служби - посадова особа, яка займає вишу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі; посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону; суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Згідно ст. 9 Закону державний службовець під час виконання посадових обов`язків діє у межах повноважень, визначених законом, і підпорядковується своєму безпосередньому керівнику або особі, яка виконує його обов`язки, чи особі, визначеній у контракті про проходження державної служби (у разі укладення).

Статтею 62 Закону України «Про державну службу» визначено, що державний службовець зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені статтею 8 цього Закону, а також: 1) не допускати вчинків, несумісних із статусом державного службовця; 2) виявляти високий рівень культури, професіоналізм, витримку і тактовність, повагу до громадян, керівництва та інших державних службовців; 3) дбайливо ставитися до державного майна та інших публічних ресурсів. Державний службовець особисто виконує покладені на нього посадові обов`язки.

Згідно із ст. 63 Закону керівник державної служби несе відповідальність за неналежний рівень службової дисципліни і здійснює повноваження щодо притягнення державних службовців до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ст. 64 Закону за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Для державних службовців можуть встановлюватися особливості притягнення до дисциплінарної відповідальності у випадках, визначених законом.

Підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення (ч. 1 ст. 65 Закону).

У частині 2 статті 65 Закону визначено, що вважається дисциплінарним проступком.

Положеннями статті 68 Закону визначено суб`єктів, уповноважених порушувати дисциплінарні провадження та застосовувати дисциплінарні стягнення.

Так, дисциплінарне провадження порушується шляхом видання відповідного наказу (розпорядження): міністром - стосовно державного секретаря відповідного міністерства; суб`єктом призначення - стосовно інших державних службовців.

Дисциплінарні стягнення накладаються (застосовуються): 1) на державних службовців, які займають посади державної служби категорії "А": зауваження - суб`єктом призначення; інші види дисциплінарних стягнень - суб`єктом призначення з урахуванням пропозиції Комісії; 2) на державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В": зауваження - суб`єктом призначення; інші види дисциплінарних стягнень - суб`єктом призначення за поданням дисциплінарної комісії.

Для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія) (ст. 69 Закону).

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 65-1 Закону України «Про запобігання корупції», за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Особа, яка вчинила корупційне правопорушення або правопорушення, пов`язане з корупцією, однак судом не застосовано до неї покарання або не накладено на неї стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов`язаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

З метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення або невиконанню вимог цього Закону в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації, де працює особа, яка вчинила таке правопорушення, проводиться службове розслідування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Оцінивши доводи, наведені сторонами по справі, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Наведеним положенням Основного Закону України кореспондує частина перша статті 5 КАС України, якою передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства, у розумінні частин першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас, за змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". У цьому ж Рішенні зазначено, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Правова позиція щодо тлумачення поняття «законний інтерес» викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі №522/3665/17.

У цій постанові Суд звернув увагу на те, що заінтересованість позивача повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Проаналізувавши правові норми, Верховний Суд у згаданій постанові визначив, що законний інтерес має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово "її"); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Слід зазначити, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Однак, порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, обов`язковою умовою для задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду та обов`язковою умовою для визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Вказаний висновок відповідає практиці ЕСПЛ, що викладена у його Рішенні від 30 жовтня 2014 року, по Справі «Швидка проти України», (Заява № 17888/12), остаточним стало 30.01.2015, у п. 54 якого вказав, що Конвенція покликана гарантувати не якісь теоретичні або ілюзорні права, а права, які є ефективними на практиці.

В даному випадку спірні правовідносини, які виникли між сторонами, стосуються розгляду питання правомірності наказу відповідача про порушення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 .

Як вже зазначалось вище, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Водночас, винесення наказу про порушення дисциплінарного провадження - це відповідна процесуальна дія суб`єкта владних повноважень, якими розпочинається дисциплінарне провадження, а тому її правомірність має бути предметом оцінки суду при розгляді справи про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого за результатами такого дисциплінарного провадження.

За загальним правилом, кожна особа, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу в даному випадку розгляд питання правомірності винесення наказу про порушення дисциплінарного провадження в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів такого дисциплінарного провадження та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за його результатами, у сукупності з іншими доказами не дозволить ефективно захистити та відновити порушене право позивача, а тому не відповідає завданням адміністративного судочинства.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.03.2019 року у справі № 815/622/17 та від 12.02.2020 року у справі №160/7402/18.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказане вище не було враховано судом першої інстанції при розгляді даної справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

В даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам сторін по справі, неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що постановлене Одеським окружним адміністративним судом рішення від 17.02.2022 року підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати у вигляді сплаченого судового збору згідно ст. 139 КАС України не підлягають стягненню на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 327, 329 КАС України, суд, -

П О С ТАН О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської митниці задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року скасувати.

Прийняти по справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської митниці про визнання протиправним та скасування наказу начальника Дніпровської митниці від 27.10.2021 року № 307-о «Про порушення дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 ».

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук