Справа № 300/6102/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/6102/21 пров. № А/857/6130/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 березня 2022 року, ухвалене суддею Панікар І.В. у м.Івано-Франківську у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі №300/6102/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

13 жовтня 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку, у якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за весь період затримки виплати належної індексації та зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнення за період з 27.10.2018 по 17.09.2021.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем на дату виключення із списків особового складу Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку не проведено розрахунків щодо заборгованості з індексації. Відповідачем належні суми виплачено лише 17.09.2021 на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2021 у справі №300/674/20.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 березня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Тернопільського зонального відділу Військової служи правопорядку щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку (середнього гршового забезпечення) за весь час затримки виплати належної ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 27.10.2018 по 17.09.2021.

Стягнуто з Тернопільського зонального відділу Військової служи правопорядку на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.10.2018 по 17.09.2021 в сумі 1308,86 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить змінити оскаржуване рішення в частині здійснення розрахунків суми, що підлягає до стягнення.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги покликається на порушення судом справедливого та розумного балансу між інтересами позивача та відповідача. Вважає, що застосовним до спірних правовідносин є механізм врахування коефіцієнта істотності частки складових заробітної плати у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні, викладений Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 04.11.2015 по 26.10.2018 проходив військову службу у Тернопільському зональному відділі Військової служби правопорядку.

Наказом начальника Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку (по стройовій частині) від 26.10.2018 №208 позивача з 26.10.2018 виключено із списків особового складу Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку та всіх видів забезпечення.

Невиплата всіх належних сум при звільненні зумовила зверненя до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року у справі №300/674/21 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби за період з 01.01.2016 по 26.10.2018. Зобов`язано Тернопільський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення під час проходження військової служби в період з 01.01.2016 по 26.10.2018. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

За наслідками апеляційного перегляду цього рішення постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року у справі № 300/674/21 скасовано в частині відмовлених позовних вимог щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 04.11.2015 по 31.12.2015.

Ухвалено у вказаній частині нову постанову, якою визнано протиправною бездіяльність Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби за період з 04.11.2015 по 31.12.2015. Зобов`язано Тернопільський зональний відділ Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення під час проходження військової служби в період з 04.11.2015 по 31.12.2015.

В решті рішення суду залишено без змін.

На виконання вказаних судових рішень, відповідачем 17.09.2021 перераховано на картковий рахунок позивача індексацію грошового забезпечення на загальну суму 4435,66 грн.

Факт нарахування та виплати належних сум позивачем не спростовується.

Разом з тим, позивач, вважаючи дії відповідача щодо невиплати протягом тривалого часу у повному обсязі розрахункових коштів протиправними, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 відповідач не здійснив з ним повний розрахунок, а тому підставними є вимоги позивача про зобов`язання стягнення з відповідача середного заробітку за весь період затримки розрахунку. Разом з тим, судом при обрахунку суми, що підлягає до стягнення судовим рішенням, застосовано принцип співмірності.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд апеляційної інстанції враховує, що порядок та умови проходження служби військовослужбовцями, порядок та умови визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) регламентується спеціальним законодавством.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це зазначено у спеціальному законі.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, індексації) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів вважає можливим застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби військовослужбовців.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи з наведених вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку, - наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в день звільнення з військової служби (26.10.2018) відповідачем не проведено остаточного розрахунку з позивачем належних йому сум при звільненні.

У спорі, що розглядається, суд враховує, чи діяв відповідач сумлінно і добросовісно, чи вживалися ним термінові та невідкладні заходи щодо виплати належних позивачу сум.

Проте, такі докази відповідач не надав ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що Тернопільським зональним відділом Військової служби правопорядку провела фактичний розрахунок із позивачем на виконання судових рішень у справі№300/674/21 поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України - 17.09.2021.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у законодавчо встановлені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач має право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 травня 2021 року у справі № 340/1146/20.

Водночас, у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку обов`язковому визначенню підлягають розмір спірного середнього заробітку та час затримки розрахунку.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

В даному Порядку не міститься застережень щодо неможливості застосування його положень для обчислення розміру грошового забезпечення, а також слід зазначити, що заробітна плата і грошове забезпечення є формами оплати праці працівників (співробітників), загальні засади формування і обчислення яких є ідентичними.

Однак, в порівнянні із виплаченою сумою індексації, обраховану відповідно до наведених норм суму до стягнення не можна вважати співмірною.

Встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд апеляційної інстанції враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

В контексті наведеного суд першої інстанції дійшов до висновку, що обґрунтовано пропорційною до стягнення за час затримки розрахунку при звільненні є розрахована судом сума 1308,86 грн.

Суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що до даних правовідносин слід застосувати принцип співмірності.

З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що позивачу на виконання судових рішень до виплати належала сума індексації 4503,21 грн. З вирахуванням військового збору (1,5%) фактично на картковий рахунок позивача надійшли кошти у розмірі 4435,66 грн (а.с.8, 9). Згідно довідки про середньоденне грошове забезпечення №697/1/134 від 17.01.2022, виданої Тернопільським зональним відділом ВСП, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 433,27 грн.

Звідси, з врахуванням положень зазначеного вище Порядку, грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 становить 457966,39 грн (433,27 грн * 1057 днів (днів затримки розрахунку)).

При вирішенні цього питання суд апеляційної інстанції враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019.

Враховуючи, що невиплачена станом на день звільнення індексація грошового забезпечення становить 4503,21 грн, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, істотність частки складає 0,98 % (4503,21 грн / 457966,39 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 0,98%).

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,98% становить: 433,27 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,98% = 4,25 грн; 4,25 грн * 1057 (днів затримки розрахунку ) = 4492,25 грн.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі №6-39цс11.

В контексті наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у порівнянні суми виплаченої відповідачем на виконання рішення суду індексації із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, яка підлягає до стягнення, розраховану за наведеною формулою суму 4492,25 грн можна вважати обґрунтовано пропорційною.

Проте, у рішенні суду першої інстанції, як слушно зауважив скаржник, не врахований порядок визначення істотності частки заборгованості при звільненні який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 р. у справі № 806/2473/18.

Так, судом першої інстанції визначено частку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 1 % від суми 130886,79. При цьому, метод визначення частки 1% не наведено.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив даний публічно-правовий спір, однак встановлені обставини у справі дають підстави суду апеляційної інстанції змінити рішення суду першої шляхом зміни його резолютивної частини та мотивів часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановлені статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 березня 2022 року у справі №300/6102/21 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови та третій абзац його резолютивної частини у наступній редакції:

Стягнути з Тернопільського зонального відділу Військової служби правопорядку () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.10.2018 по 17.09.2021 у сумі 4492 (чотири тисячі чотириста дев`яносто дві) грн 25 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний