Справа № 120/2376/22-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 липня 2022 р. Справа № 120/2376/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дашівської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дашівської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення №785 Гайсинського району Вінницької області 8 скликання 16 сесії від 24 грудня 2021 року в частині відмови в наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки;

- зобовязати Дашівську селищну раду Гайсинського району Вінницької області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку ділянки, сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, комунальної форми власності, бажана земельна ділянка має кадастровий номер :02:000:0305, яка розташована на території Дашівської селищної ради Гайсинського району Вінницької області із урахуванням правових висновків наданих у судовому рішенні.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач звернувся до відповідача із клопотанням про надання йому дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, комунальної форми власності, яка розташована на території Дашівської селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

Однак, рішенням 16 сесії 8 скликання Дашівської селищної ради № 785 від 24.12.2021 відповідач відмовив у наданні вказаного дозволу у зв`язку з тим, що бажана земельна ділянка перебуває в користуванні жителів смт. Дашів з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На думку позивача, зазначені мотиви відмови не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки така земельна ділянка є сформованою, містить кадастровий номер та згідно відомостей з ДЗК відноситься до земель сільськогосподарського призначення комунальної власності. ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми ст. 118 Земельного кодексу України, якою передбачено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення документації із землеустрою. А тому, за захистом порушеного права, позивач звернувся з позовом до суду.

Ухвалою суду від 23.02.2022 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення. Цією ж ухвалою суд витребував у Дашівської селищної ради усі докази, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення від 24.12.2021 за №785 в частині, що стосується позивача.

24.03.2022 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та витребувані судом докази. Відповідач зазначив, що рішенням 3 сесії 22 скликання Дашівської селищної ради від 29.03.1995 "Про розгляд заяв" землю, на яку претендує позивач виділено під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд громадянам смт. Дашів. Із цих мотивів відповідач вважає, що надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки сільськогосподарського призначення за кадастровим номером :02:000:0305 позивачу - є неможливим.

Дослідивши наявні у справі докази та надавши їм юридичну оцінку суд встановив, що ОСОБА_1 26.11.2021 звернувся до відповідача із клопотанням від 23.11.2021 про надання дозволу на поділ та об`єднання земельної ділянки та дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0305, яка розташована на території Дашівської селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

До поданого клопотання позивач додав графічні матеріали із зазначенням місця розташування бажаної земельної ділянки (витяг з Публічної кадастрової карти України) та інформацію із ДЗК про земельну ділянку від 23.11.2021.

За наслідком розгляду вказаного клопотання рішенням 16 сесії 8 скликання Дашівської селищної ради від 24.12.2021 за № 785 відмовлено у наданні дозволу у зв`язку із тим, що позивачем подано не весь пакет документів, а земельна ділянка перебуває у користуванні жителів смт. Дашів з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд враховує, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статті 18 ЗК України , до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких зокрема належать і землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з частиною 1 статті 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

За змістом п. "б" ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

За приписами частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Отже, законом гарантовано право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, не більше як 2,0 гектара.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 розділу ЗК України.

Так, згідно зі ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За приписами ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 59 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі також Закон № 280/97-ВР) рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Такі питання вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (ст. 26 Закону №280/97-ВР).

Отже, аналізуючи вказані норми права, суд робить висновок, що процедура одержання громадянином безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності розпочинається із подання громадянином відповідного клопотання, до якого додаються графічні матеріали; і лише після отримання клопотання разом із необхідними документами таке клопотання розглядається на пленарному засіданні відповідною місцевою радою, яка дає дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

При цьому, суд наголошує, що чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України, а тому відмова у вирішенні клопотання на будь-яких інших підставах, які не передбачені вказаною нормою, суперечить вимогам закону.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25.02.2020 у справі за № 723/1964/14-а, від 15.04.2020 у справі за № 638/15764/17, від 15.04.2020 у справі за № 638/15764/17, від 22.04.2020 у справі за № 818/1707/16, від 14.05.2020 у справі за №360/536/17-а та інших.

Як встановлено судом, згідно оскаржуваного рішення Дашівської селищної ради від 24.12.2021 № 785, підставою для відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 стало те, що бажана земельна ділянка перебуває у користуванні жителів смт. Дашів з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також те, що позивачем не подано усі необхідні документи для надання йому дозволу.

При цьому, згаданим рішенням селищна рада відмовила позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, хоча ОСОБА_1 звертався із клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки.

Щодо виду документації із землеустрою, на підставі якого може бути приватизовано частину земельної ділянки яка є сформованою та зареєстрованою із присвоєнням кадастрового номера :02:000:0305, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України, формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Отже, надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Натомість, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Цей висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 04.05.2020 в справі № 802/1539/17-а.

Відтак, звернувшись із клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу сформованої земельної ділянки позивач дотримався норм Земельного кодексу України, що стосується виду документації із землеустрою, дозвіл на розроблення якого він просила надати.

Що ж до мотивів відповідача, які зазначені в оскаржуваному рішенні як підстава для відмови у наданні позивачці дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, а саме передача спірної земельної ділянки у користування жителів смт. Дашів з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд згідно з рішенням Дашівської селищної ради від 29.03.1995, то суд зазначає таке.

Дійсно, в силу вимог ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. У такому випадку, згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України, заявник до клопотання повинен долучити погодження землекористувача на вилучення земельної ділянки, яке в подальшому є підставою для припинення прав третіх осіб на таку земельну ділянку.

Для встановлення правового режиму обраної позивачем земельної ділянки, судом досліджено Інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0305.

В результаті встановлено, що така земельна ділянка зареєстрована за цільовим призначенням 16.00, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, вид використання - землі запасу, форма власності - комунальна, суб`єкт права власності - Дашівська селищна рада, дата державної реєстрації права - 15.01.2019.

Тому, із урахуванням внесеної до Державного земельного кадастру актуальної інформації про земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0305, яка вважається достовірною, відсутні підстави вважати, що земельна ділянка перебуває у власності чи користуванні третіх осіб, як і відсутні підстави погодитися із висновком відповідача про її належність до категорії земель житлової та громадської забудови.

Щодо посилань відповідача на те, що права третіх осіб виникли на обрану позивачем земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0305 на підставі рішення 3 сесії 22 скликання Дашівської селищної ради від 29.03.1995 "Про розгляд заяв", що може бути причиною відсутності актуальної інформації у Державному земельному кадастрі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Разом із тим, в силу приписів ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

При цьому, на час прийняття Дашівською селищною радою рішення від 29.03.1995 "Про розгляд заяв", яким громадянам надано земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, діяв Земельний кодекс України в редакції Закону від 18 грудня 1990 року № 561-XII (далі Кодекс).

Згідно з ч. 1 ст. 22 цього Кодексу, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Крім того, частиною першою статті 23 Кодексу, було визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

За наведених вище обставин суд вважає, що право власності (постійного користування) на земельну ділянку не могло виникати на підставі одного лише рішення органу місцевого самоврядування, а тому посилання в оскаржуваному рішенні про відмову у наданні дозволу на виготовлення документації із землеустрою на рішення селищної ради від 29.03.1995 "Про розгляд заяв" як на доказ виділення земель вказаним у цьому рішенні фізичним особам є недостатнім.

Більше того, зміст рішення від 29.03.1995 "Про розгляд заяв" не дає підстав ідентифікувати місце знаходження земельних ділянок зазначених у ньому та стверджувати, що такі земельні ділянки накладаються чи охоплюються земельною ділянкою яка зазначена позивачкою у клопотанні (кадастровий номер :02:000:0305, площею 10,3215 га).

Відповідно до Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993 "Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)" (чинного до 04.06.1999) та Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.1999 "Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі" (чинного до 23.08.2013), місце розташування земельної ділянки може підтверджуватися технічною документацією зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою. Вказана технічна документація повинна містити кадастровий план земельної ділянки, на якому відображається інформація про межі земельної ділянки з описом суміжних землевласників і землекористувачів та інша інформація, яка дає можливість встановити місце розташування земельної ділянки.

Отже, висновок відповідача про те, що рішення від 29.03.1995 "Про розгляд заяв" стосується саме цієї земельної ділянки, яка вказана позивачем у клопотанні є безпідставним, адже таке рішення не містить відомостей, які б дали можливість перевірити місце розташування земельних ділянок, про які у ньому йдеться, а інших доказів, зокрема вказаної вище технічної документації, до суду не подано.

Крім того, як встановлено судом із інформації з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0305, ця земля належить до земель запасу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗК України, до земель запасу можуть належати земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб.

А тому, факт віднесення обраної позивачем земельної ділянки до земель запасу додатково спростовує твердження відповідача про перебування її у користуванні інших осіб, адже до земель запасу можуть бути віднесені виключно вільні земельні ділянки.

За наведених вище обставин суд доходить висновку, що рішення Дашівської селищної ради від 24.12.2021 № 785 в частині відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки прийняте без урахування усіх обставин справи та із помилковим застосуванням норм земельного законодавства, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо наступної позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення технічної документації щодо поділу та об`єднання земельної ділянки, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

Вказані положення узгоджуються із повноваженнями суду при вирішенні справи. Так, згідно з п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Крім того, згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 245 КАС України, у разі скасування індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Виходячи з принципу "належного врядування", суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом.

У даному випадку, відповідачем при розгляді клопотання позивачки про надання дозволу на розробку документації із землеустрою не досліджено усіх обставин та умов, необхідних для надання такого дозволу, визначених ст. 118 ЗК України, оскільки оскаржувана відмова обґрунтовувалася зовсім іншими підставами.

Із матеріалів справи суд встановив, що оскаржуване рішення в тій частині, що є предметом даного спору, не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Даний висновок суду ґрунтується на тому, що відповідачем чітко не з`ясовано правового режиму земельної ділянки щодо якої звернувся позивач, зіславшись при цьому на ймовірні факти її використання іншими особами, як і не вияснено конкретних осіб, які можуть претендувати на таку земельну ділянку виходячи з рішення селищної ради від 29.03.1995 «Про розгляд заяв», а також докази реалізації такого рішення відповідними особами.

Крім того, ініційоване позивачем земельне питання відповідач розглядав в площині надання дозволу на розробку проекту землеустрою, що є помилковим, оскільки позивач звертався із клопотанням про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок в порядку ст. 79-1 ЗК України. Наведене лише додатково підтверджує неповноту розгляду клопотання ОСОБА_1 та недослідження селищною радою усіх необхідних для цього обставин.

Такі недоліки у реалізації суб`єктом владних повноважень своїх повноважень крім того, що додатково характеризують оскаржуване рішення як неправомірне, позбавляють суд можливості перевірити факт дотримання позивачем усіх умов, що є необхідними для надання йому бажаного дозволу.

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх визначених Законом підстав у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. Тобто, в межах розгляду цієї справи, суд не може дійти остаточного висновку про те, чи ті обставини, які зазначені в оскаржуваному рішенні є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для надання відповідного дозволу. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку документації із землеустрою без перевірки наявності чи відсутності усіх названих у статті 118 ЗК України підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

Саме такий правовий висновок із подібного питання був зроблений Верховним Судом у постанові від 03.12.2019 року по справі № П/811/2541/17.

З урахуванням викладеного, суд вбачає підстави для часткового задоволення позовної вимоги у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 23.11.2021 про надання дозволу на поділ та об`єднання земельної ділянки та дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0305, яка розташована на території Дашівської селищної ради Гайсинського району Вінницької області та прийняти мотивоване рішення з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позову, судові витрати ОСОБА_1 зі сплати судового збору в сумі 992,40 грн. підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, тобто у розмірі 496,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення 16 сесії 8 скликання Дашівської селищної ради від 24.12.2021 № 785 "Про відмову громадянам на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення для ведення особистих селянських господарств за межами населених пунктів Дашівської селищної ради" в частині відмови ОСОБА_1 в наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки.

Зобов`язати Дашівську селищну раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 23.11.2021 про надання дозволу на поділ та об`єднання земельної ділянки та дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, кадастровий номер :02:000:0305, яка розташована на території Дашівської селищної ради Гайсинського району Вінницької області із урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Дашівської селищної ради понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 496,20 (чотириста дев`яносто шість гривень 20 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Дашівська селищна рада (вул. Горького, 9, смт. Дашів, Гайсинський район, Вінницька область, 22740, ).

Повнй текст рішення складено 11.07.2022.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна