Справа № 420/27492/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2022-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №1464 від 09.11.2021 року та зобов`язати здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні, вирішив адміністративний позов задовольнити.

І. Суть спору:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській, області в якому просила суд:

(1).Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 09.11.2021 року № 1464 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

(2).Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІІ. Аргументи сторін.

(а) Позиція позивача

03.03.2020 позивачка звернулась до відповідача із заявою-анкетою про обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , яка отримана 15.09.2010, у зв`язку із непридатністю посвідки для подальшого використання.

Відповідач за результатами розгляду заяви-анкети позивачки прийняв рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання оскільки дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

Представник позивача, звернулась з адвокатським запитом № 10 від 01.09.2021 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (яким видано дозвіл на імміграцію позивачки та вперше документовано посвідкою на постійне проживання) для отримання інформації та копії документів щодо наявності скасування дозволу на імміграцію позивачки.

Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області своїм листом повідомило, що рішення про скасування дозволу на імміграцію позивачки не приймалось.

20.10.2021 позивачка повторно звернулась до відповідача із заявою-анкетою про обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , з пакетом документів, які передбачені чинним законодавством, у зв`язку із непридатністю посвідки для подальшого використання.

Відповідач повторно розглянув заяву анкету позивачки та прийняв рішення від 09.11.2021 № 1464 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі пп.3 пункту 62 Порядку № 321 (дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію).

Після ознайомлення з матеріалами особової справи та особистому прийомі у начальника ГУ ДМС в Одеській області представником позивача встановлено, що при прийнятті рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання відповідачем не встановлений факт порушення вимог законодавства з боку позивача щодо оформлення посвідки, а тому відсутні передбачені законом підстави для прийняття оскаржуваного рішення.

Отже, позивачка вважає, що відповідач порушив її законні права та інтереси.

(б) Позиція відповідача

25.01.2022 на адресу суду від відповідача надійшов відзив в якому він просив суд відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач наголошує, що саме відділом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про міграцію" позивачці було надано дозвіл на імміграцію в Україну та в подальшому документовано посвідкою на постійне проживання НОМЕР_2 .

Також, відповідач вказує, що в даному випадку, ГУ ДМС в Одеській області є територіальним органом ДМС України, який розпочав свою діяльність з 01.08.2012 та не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

ГУ ДМС в Одеській області не приймало рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання та взагалі його основні завдання, функції та повноваження ДМС України було визначено лише 06.04.2011.

Пунктами 36 і 37 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, визначено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я оформлюється посвідка, та перевірку поданих нею документів.

Ідентифікація особи здійснюється на підставі доданих, отриманих з баз даних Реєстру та відомчої інформаційної системи ДМС України.

В ході перевірки матеріалів справи про залишення позивачки на постійне проживання в Україні стола відомо, що дозвіл на імміграцію в Україну заявниці був наданий відділом ПРФО ГУ МВС України в Київській області на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як особі, яка є дружиною іммігранта - громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , який був документований посвідкою на постійне проживання відділом ГІРФО ГУМВС України в Одеській області.

На запит до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київської області щодо законності надання позивачці дозволу на імміграцію в Україну була отримана відповідь про те, що підтвердити законність надання дозволу на імміграцію в Україну не вбачається за можливе, оскільки відповідно до повідомлення, надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання чоловіка позивачки було здійснено усупереч Закону України "Про імміграцію" та підлягає скасуванню.

Після прийняття рішення про скасування чоловіку позивачки дозволу на імміграцію в України, ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області, буде прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію позивачки.

Наказом ДМС України від 20.12.2019 № 343 посвідку на постійне проживання, видану чоловіку позивачки, було визнано недійсною та скасовано.

Враховуючи відсутність підтвердження законності надання дозволу на імміграцію в Україну та копії дозволу на імміграцію ГУ ДМС в Одеській області 10.06.2021 прийнято рішення № 8511 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачки, у зв`язку з тим, що дані отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацією.

Також, відповідач наголошує на тому, що вимога позивача щодо зобов`язання Головного управління здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні не може бути задоволено судом, оскільки відповідно до вимог статті 17 та пунктів 1, 2 частини 2 статті 162 КАС України зазначене питання не віднесено до компетенції суду, а відповідно до положень Закону віднесено до виключної компетенції (дискреційних повноважень) ДМС України.

(в) Відповідь позивача на відзив

12.05.2022 на адресу суду надійшла відповідь позивачки на відзив в якій вона не погоджується з позицією відповідача та підтримує вимоги викладені в позовній заяві.

Щодо правонаступництва відповідача стосовно Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб позивач звертає увагу на те, що Указом Президента України "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" від 09.12.2010 № 1085/2010 створено Державну міграційну службу України, на яку покладено функції з реалізації державної політики з питань громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 626 від 17.07.2012 "Про функціонування ДМС" організовано комісійну передачу територіальним органам та підрозділам ДМС матеріалів щодо виконання законодавства про громадянство; видачі паспорта громадянина України; видачі тимчасового посвідчення громадянина України; видачі свідоцтва про належність до громадянства України; реєстрації місця проживання фізичних осіб; надання дозволу на імміграцію в України; видачу посвідки на постійне проживання; видачу посвідки на тимчасове проживання; видачі запрошення для отримання української візи та ін.

З 01.08.2012 приймання заяв громадян та їх виконання здійснюється в повному обсязі територіальними органами та підрозділами Державної міграційної служби України.

Отже, відповідач здійснює функції, визначені законодавством, які було віднесено до компетенції ВГІ РФО ГУМВС України в Одеській області, зокрема до його відома увійшли функції стосовно вирішення відносин, щодо яких виник даний спір.

Щодо підстав для відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, а саме відмови територіального органу/територіального підрозділу ДМС відмовляє іноземцю в оформленні або видачі посвідки у азі, коли дані, отримані з бази даних Реєстру, карток, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію (пп. 3 п. 62 Порядку № 321).

Відповідач не надав доказів того, що дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

В матеріалах особової справи відсутні докази надання позивачкою будь-яких свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність чи інших порушень вимог законодавства.

З метою документування позивачки посвідкою на постійне проживання не виникло нових обставин, які б тягли за собою обґрунтовані підстави для відмови в оформленні та видачі посвідки.

Також, позивачка не погоджується з доводами, що суд не може зобов`язати відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні, оскільки це суперечить нормам чинного законодавства України.

Заперечення відповідача є необґрунтованими та такими, що суперечать нормам чинного законодавства.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

04.01.2022 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження.

22.02.2022 у судове засідання сторони не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та завчасно. Протокольною ухвалою розгляд справи продовжено в порядку підготовчого провадження. Наступне судове засідання призначено на 29.03.2022 р. о 11:00 год.

19.05.2022 на адресу суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача.

15.06.2022 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача, представника позивача у прядку письмового провадження.

23.06.2022 у судове засідання сторони не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та завчасно. Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, розгляд справи продовжено по суті в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини, встановлені судом.

Громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам, ОСОБА_1 , прибула у 2007 році на територію України, переїхавши до свого чоловіка, ОСОБА_3 , громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам, якого 27.02.2004 було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні (на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти).

У 2009 р., на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" відділом ГІРФО ГУМВС України в Київській області позивачу видана посвідка на постійне проживання в Україні, серії НОМЕР_2 від 15.05.2009, строком дії - безстроково. (а.с.18)

10.09.2010 позивачка звернулась до ВГІРФО ОМУ ГУМВС в Одеській області із заявою про переоформлення її посвідки на постійне проживання, до якої додала Посвідку серії НОМЕР_2 від 15.05.2009.

01.07.2010 Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації осіб ОМУ ГУМВС України в Одеській області звернулось с запитом №30/1134 до ВГІРФО ГУМВС України в Київській області для отримання інформації щодо надання позивачці дозволу на імміграцію в Україну та підтвердження або спростування факту видачі посвідки серії НОМЕР_2 від 15.05.2009. (а.с.16)

Листом від 30.08.2010 № 17/вх.3233 ВГІРФО ГУМВС України в Київській області повідомило, що позивачці надано дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" та документована посвідкою на постійне проживання в України НОМЕР_2 від 15.05.2009.

15.09.2010 позивачка отримала нову посвідку на постійне проживання від ВГІРФО ОМУ ГУМВС в Одеській області серії НОМЕР_1 строком дії - безстроково. (а.с.29)

03.03.2020 позивачка звернулась до відповідача із заявою-анкетою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку із непридатністю посвідки для подальшого використання. (а.с.24-25)

Листом від 27.05.2020 відповідач звернувся до Центрального міжрегіонального управлення ДМС у м. Києві та Київській області, в якому просив надати довідку за результатами перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну та копію дозволу на імміграцію. (а.с.96)

Листом від 29.05.2020 Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянств Центрального міжрегіонального управлення ДМС у м. Києві та Київській області повідомило відповідача, що після прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину СРВ Ле Тхань Хонг Хіеп, ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області буде прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну його дружині (позивачці).(а.с.97)

Рішенням від 25.06.2020 № 3368 відповідач відмовив в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Представник позивачки звернулась з адвокатським запитом №6 від 17.07.2020 до відповідача в якому просила: надати інформацію обґрунтування підстав для відмови в оформленні та видачі посвідки на постійне проживання позивачки; надати посвідченні копії всіх документів, які стали підставою для прийняття рішення від 25.06.2020 № 3368 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачці; надати посвідченні копії рішення і обґрунтованого висновку із зазначенням підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину СРВ Та ОСОБА_4 , якщо причиною відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання є скасування наданого йому дозволу на імміграцію.

Відповідач листом відповів, що в ході перевірки матеріалів справи про залишення позивачки на постійне проживання в Україні стало відомо, що дозвіл на імміграцію в Україну заявниці був наданий відділом ГІРФО ГУМІВС України в Київській області на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про імміграцію" як особі, яка є дружиною іммігранта, який був документований посвідкою на постійне проживання відділом ГІРФО ГУМВС України в Одеській області. На запит до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області була отримана відповідь про те, що підтвердити законність надання дозволу на імміграцію в Україну позивачки не вбачається за можливе, оскільки відповідно до повідомлення ГУ ДМС України в Одеській області, надання дозволу імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання чоловіка заявниці було здійснено усупереч Закону України "Про імміграцію" та підлягає скасуванню.

Після прийняття рішення про скасування чоловіку позивачки дозволу на імміграцію в Україну, ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області, буде прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію його дружині (позивачці).

На підставі пп.3 п. 62 Порядку, було прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) позивачці посвідки на постійне проживання, у зв`язку з неможливістю підтвердити законність надання заявниці дозволу на імміграцію в Україну.

Представник позивачки звернулась з адвокатським запитом № 10 від 01.09.2021 до Центрального міжрегіонального управлення ДМС у м. Києві та Київській області для отримання інформації та копії документів, стосовно того, чи приймалось рішення про скасування дозволу на імміграцію позивачки. (а.с.32-34)

Листом 09.09.2021 Центральне міжрегіонального управлення ДМС у м. Києві та Київській області повідомило, що рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачки не приймалось. (а.с.35)

20.10.2021 позивачка повторно звернулась до відповідача с заявою-анкетою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з непридатністю посвідки для подальшого використання. (а.с.26-27)

Рішенням від 09.11.2021 № 1464 відповідач відмовив в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 4 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

19.11.2021 відповідачем прийнято висновок про внесення змін до рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачки, яким внесено виправлення у вказане рішення, де у підставах для відмови зазначено підпункт 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

V. Джерела права та висновки суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги належать до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.1 Закону України від 22.09.2011р. №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно п.1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. № 321 (далі - Порядок №321), посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п. 6 Порядку № 321 у разі втрати або викрадення посвідки іноземцю або особі без громадянства замість втраченої або викраденої оформляється та видається нова посвідка в порядку, встановленому для її обміну.

Так, згідно з п.п. 7 Порядку № 321 обмін посвідки здійснюється у разі:

1) зміни інформації, внесеної до посвідки;

2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;

3) закінчення строку дії посвідки;

4) непридатності посвідки для подальшого використання;

5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства

документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

За оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін справляється адміністративний збір у розмірах, установлених законодавством.

Оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" (далі - Центр).

Порядок взаємодії ДМС з Центром встановлюється шляхом укладення відповідних договорів згідно з вимогами статті 4 Закону України "Про захист персональних даних".

Внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр) здійснюється з використанням відомчої інформаційної системи ДМС.

Для внесення інформації до Реєстру формується заява-анкета, зразок якої затверджується МВС.

Видані компетентними органами іноземної держави документи, що подаються для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Такі документи подаються з перекладом на українську мову, засвідченим нотаріально.

ДМС має право отримувати інформацію про особу з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, в обсязі, необхідному для ідентифікації особи у зв`язку з оформленням посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміном.

Разом з тим, у п.п. 20-31 Порядку №321 регламентовано дії працівників під час приймання документів для оформлення, обміну посвідки.

Згідно положень п. 40 Порядку №321 Для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи:

1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення);

2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту;

3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;

4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України;

5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником;

6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Суд зазначає, що приписи Порядку № 321 не надають право відповідачу при розгляді заяви про обмін посвідки перевіряти обґрунтованість підстав її оформлення.

Згідно п.73 Порядку № 321, у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку, посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

З матеріалів справи судом встановлено, що у 2009 р., відділом ГІРФО ГУМВС України в Київській області позивачці видана посвідка на постійне проживання в Україні, серії НОМЕР_2 від 15.05.2009, строком дії - безстроково. 10.09.2010 позивачка звернулась до ВГІРФО ОМУ ГУМВС в Одеській області із заявою про переоформлення її посвідки на постійне проживання, до якої додала Посвідку серії НОМЕР_2 від 15.05.2009.

В свою чергу, після проведення відповідних перевірок, 15.09.2010 позивачка отримала нову посвідку на постійне проживання від ВГІРФО ОМУ ГУМВС в Одеській області серії НОМЕР_1 строком дії - безстроково.

Матеріали справи не містять доказів проведення службової перевірки за фактом безпідставного оформлення та видачі позивачці посвідки на постійне проживання; визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданої ВГІРФО ОМУ ГУМВС в Одеській області 15.09.2010 позивачці.

Водночас, з оскаржуваного рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 09.11.2021 року №1464 встановлено, що підставою для відмови слугував пп. 3 п. 62 Порядку №321, а саме: дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.

Разом з тим, оскаржуване рішення від 09.11.2021 року №1464 не містить посилань, які самі відомості щодо позивача не були підтверджені даними з баз даних Реєстру, картотек.

Отже, суд робить висновок, що рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 09.11.2021 року №1464 є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Надаючи належну правову оцінку доводам відповідача, що рішення про відмову в оформленні (видачі) позивачці посвідки на постійне проживання було прийнято у зв`язку з неможливістю підтвердити законність надання заявниці дозволу на імміграцію в Україну, оскільки дозвіл на імміграцію разом з посвідкою на постійне проживання її чоловіка визнано недійсними, суд приходить до наступного.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 р. № 1983 (далі - Порядок № 1983, у редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на імміграцію).

У відповідності до пп. 2 п. 2 Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно з п.12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам. Здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Як зазначено у п.14 Порядку №1983, територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Національного центрального бюро Інтерполу та Держкомкордону.

Регіональні органи СБУ, Національне центральне бюро Інтерполу та Держкомкордон проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Згідно з п. 19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.

З аналізу викладеного встановлено, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Матеріалами справи підтверджується та визнається учасниками справи, що на виконання Порядку №1983 документи, які були подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію, перевірені ГІРФО ГУМВС України в Київській області, який приймав документи позивача, перевіряв їх справжність та відповідність вимогам законодавства.

У зв`язку з цим, у 2009 році ГІРФО ГУМВС України в Київській області прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію позивачці, що свідчить про те, що компетентний орган державної влади при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.

Суд зазначає, що Законом України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого встановлено, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Суд зазначає, що перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію визначений ст. 12 Закону України «Про імміграцію», зокрема, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність (п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію»).

Аналіз цієї норми дозволяє суду дійти висновку про те, що підставою для скасування дозволу на імміграцію є встановлення наявності неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, які були покладені в основу рішення про надання такого дозволу. При цьому, на переконання суду, втрата чинності документів повинна мати місце саме на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, однак, зміна обставин у майбутньому не може впливати на чинність вже виданого дозволу та ставити під сумнів правомірність рішення про його видачу.

Матеріалами справи підтверджено та визнається відповідачем у відзиві, що при прийнятті спірного рішення відповідач посилався на рішення, яким буде скасувало позивачу дозвіл на імміграцію та посвідки на постійне проживання, у зв`язку з втратою чинності дозволу на імміграцію чоловіка позивачки, наявність якого була підставою для задоволення заяви позивачки про надання їй дозволу на імміграцію у 2009 році та документування її посвідкою на постійне проживання. Суд робить висновок, що підстава відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Водночас, на момент звернення позивачки із заявою про отримання дозволу на імміграцію у 2009 році, чоловік позивачки мав дозвіл на імміграцію в Україну та видана йому посвідка на постійне проживання в Україні була чинною.

З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що відсутні будь-які обставини, які свідчать про надання позивачу у 2009 році дозволу на імміграцію на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Також, суд наголошує на тому, що посилання відповідача на Наказ ДМС України від 20.12.2019 № 343, яким посвідку на постійне проживання, видану чоловіку позивачки, було визнано недійсною та скасовано, що у майбутньому призведе до прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію позивачки є припущенням, що не повинно впливати на право позивачки отримати (обміняти) посвідку на постійне проживання, оскільки на час ухвалення судового рішення відсутні докази скасування дозволу на імміграцію позивачки.

Інших підстав прийняття спірного рішення про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання відповідачем не доведено та судом не встановлено.

Крім того, щодо доводів апелянта, що Державна міграційна служба України не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, колегія суддів зазначає, що правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 2а-15057/09/2670 Верховний Суд вказав, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

Відповідно до сформованої Верховним Судом практики, зокрема викладеної у постановах від 10.09.2020 у справі № 420/5772/18, від 06.10.2020 у справі № 804/958/17, від 10.10.2020 року у справі №804/958/17, від 03.12.2020 року у справі № 805/2173/16-а, від 30.12.2020 року по справі 805/4361/17-а, у випадку, коли відбувається публічне правонаступництво, вирішальним є встановлення факту переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) від одного суб`єкта владних повноважень до іншого, а не факту державної реєстрації припинення вибувшого з публічних правовідносин суб`єкта владних повноважень як юридичної особи.

Таким чином, у межах спірних правовідносин саме Державна міграційна служба є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб у частині наданих повноважень у сфері міграції, громадянства та імміграції (крім протидії нелегальній міграції та контролю за додержанням громадянами і службовими особами встановлених законодавством правил паспортної системи), чим спростовуються доводи апелянта у цій частині.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 року №732 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби», утворено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві.

Відповідно до п.2 вказаної постанови Кабінету Міністрів України, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві.

Разом з цим, ліквідація Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, не тягне за собою автоматичне скасування прийнятих цим органів рішень.

Відповідно до п.1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360 (далі Положення №360), Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За приписами пункту 4 Положення №360, ДМС відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, приймає рішення про видачу дозволу на імміграцію, відмову в його видачі та скасування такого дозволу, здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в`їзду в Україну в передбачених законодавством випадках.

Згідно з п.7 Положення №360, ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Таким чином суд відхиляє твердження Головного управління ДМС України в Одеській області про те, що ГУ ДМС України в Одеській області не є правонаступником Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб та не несе відповідальності за прийнятим ним рішенням, з огляду на безпідставність, оскільки на час надання позивачу дозволу на імміграцію такі функції було покладено на Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Щодо доводів сторін про дискреційність повноважень ГУ ДМС України в Одеській області, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р., під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Водночас, повноваження відповідача в частині здійснення видачі (обміну) посвідки на постійне проживання не належать до дискреційних.

Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, суд вважає, що під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту порушеного права беззаперечно повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи встановлені під час розгляду обставини неправомірності оскаржуваного рішення відповідача, суд вважає, що саме зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні позивачу є ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, з огляду на зазначене, суд робить висновок про задоволення позовних вимог.

VI. Судові витрати

Згідно з ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду з позовом сплатив судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) 00 грн. відповідно до квитанції про сплату №2285 від 24.12.2021.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючисьст.ст2, 139, 161, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 09.11.2021 № 1464 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3.Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4.Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) 00 грн.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач - Головне управління ДМС в Одеській області, адреса: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська,44, .

Суддя Оксана БОЙКО