Справа № 420/4089/22
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2022-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4089/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №02-22 від 11.01.2022 та зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вирішив відмовити в задоволенні адміністративного позову.

І. Суть спору:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідачів, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України, в якому просив:

1.Визнати рішення ДМСУ від 11.01.2022 № 02-22, про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його.

2.Зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .

ІІ. Аргументи сторін.

(а) Позиція Позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

Позивач вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та незаконним, оскільки відповідач приймав його без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. При цьому, позивач не належить до жодного визначення, яке зазначено в п. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а його заява не носить характеру зловживання, оскільки заявник не видає себе за іншу особу, йому раніше не відмовлялось у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю підстав для такого визнання.

Крім того, позивач при зверненні за міжнародним захистом вказав свою етнічну належність курд, наголосив на існування причинного зв`язку між відкритим кримінальним провадженням на території Туреччини та власною етнічною належністю і політичною діяльністю у курдській «Партії Мира та Демократії».

Позивач наголошує, що співробітники міграційної служби при прийнятті оскаржуваного рішення не досліджували інформацію по країні походження позивача, яка підтверджує обґрунтованість побоювань заявника, оскільки курди зазнають численних утискань з боку влади Туреччини та ситуація щодо політичної свободи залишається вкрай проблемативною.

(б) Позиція Відповідачів

10.05.2022 від представника відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача вказує, що співробітники міграційної служби провели аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Крім того, представник зазначає, що позивач вже звертався до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте відповідач прийняв рішення про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання та яке не скасоване в судовому порядку після його оскарження позивачем. При цьому, при повторному зверненні до міграційного органу за результатами проведених процедур анкетування та протоколів співбесід відповідач не виявив нових елементів переслідування щодо позивача.

Також представник відповідача звертає увагу, що аналіз матеріалів особової справи позивача об`єктивно вказує на наміри позивача уникнути кримінальної відповідальності в країні громадянської належності, оскільки не спостерігається жодних прикладів утисків або переслідувань заявника, що за своїм характером могли б становити переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту. При цьому, запит про видачу з боку турецької сторони підтверджує, що вчинений позивачем злочин не є політичним, військовим або фінансовим правопорушенням, у разі видачі позивач буде користуватись усіма законними правами, що передбачені національним законодавством та міжнародними конвенціями, ратифікованими Туреччиною, зокрема Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

10.05.2022 від представника відповідача, Державної міграційної служби України, надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позовних вимог відмовити з аналогічних підстав, які викладені у відзиві відповідача 1.

ІІІ Процедура та рух справи

22.04.2022 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження.

26.04.2022 суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 30.06.2022.

30.06.2022 суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, продовжив розгляд справи у письмовому провадженні.

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження

Позивач на підставі паспортного документу громадянина Туреччини серії НОМЕР_1 здійснив виїзд з Іраку та в`їзд в Україну 29.08.2015, де уклав шлюб із громадянкою України та 13.07.2017 документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 .

30.10.2018 позивача затримали співробітники Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області відповідно до ст. 208, ст. 582 КПК України на підставі ордеру на арешт № 2016/156 від 21.03.2016, виданого 2 Вищим кримінальним судом м. Адана (Туреччина) для притягнення до кримінальної відповідальності по звинуваченню «умисне вбивство, нанесення тілесних ушкоджень, придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї та бойових приписів без відповідного дозволу» (т.1 а.с.116-119).

22.12.2018 позивач подав через чергового помічника ДУ ОСІ заяву від 20.12.2018 на ім`я начальника Управління державної міграційної служби України в Одеській області, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки за своєю національністю він є курдом і на цій підставі підданий переслідуванням в республіці Туреччина, яку міграційна служба розглянула в порядку ЗУ «Про звернення громадян» через невідповідність встановленим вимогам та роз`яснила позивачу порядок такого звернення (т.1 а.с.78-80).

24.01.2019 позивач особисто звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.55-58).

13.02.2019 за розглядом заяви та особової справи №2019ОD0020 позивача, на підставі проведених анкетування, інтерв`ю та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної ІКП та отриманих екстрадиційних матеріалів, заступником начальника управління начальником відділу по роботі з шукачами захисту складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивача із додатками №№1,2,3 до нього (інформаційні матеріали до висновку) (т.1 а.с.229-242).

13.02.2019 відповідач 1 на підставі наказу №30 від 13.02.2019 на ім`я позивача склав повідомлення №5/1-1-43 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.244-245).

Не погодившись з наказом №30 від 13.02.2019 позивач звернувся до суду з відповідною позовною заявою.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 04.06.2019 у справі № 420/946/19, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2019 та постановою Верховного Суду від 29.01.2020 відмовив у задоволенні позовних вимог позивача до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо визнання протиправним та скасування наказу від 13.02.2019 № 30 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання вчинити певні дії.

В матеріалах особової справи наявний лист відповідача 1 від 16.07.2020 № Є-1205/6/5101-20/5100.5.1/7324-20 «Щодо проблематики міжнародного захисту», в якому вказано, що позивач повторно звернувся до міграційної служби із заявою, датованою 30.06.2020 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте така заява не може бути прийнятою до розгляду, оскільки не підпадає під вимоги ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т.2 а.с.79-80).

17.09.2020 позивач знову звернувся до відповідача 1 з заявою про звернення за захистом в Україні, проте на вказане звернення йому направлено лист №Є-1962/6/5101-20/5100.5.1/10146/20 від 28.09.2020 року «Щодо повторного звернення за міжнародним захистом», у якому вказано, що повторне клопотання не підпадає під вимоги ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не може бути прийняте до розгляду в порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», оскільки містить ідентичні відомості, що вже містяться в особовій справі та вже розглядались з боку міграційної служби та судових інстанцій (т.2 а.с.128-132, 171).

Вважаючи, що ГУ ДМС в Одеській області допустило протиправну бездіяльність щодо не прийняття заяви від 17.09.2020, позивач звернувся до суду з позовною заявою у справі № 420/12801/20, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2021 позовні вимоги позивача задоволені частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міграційної служби України в Одеській області щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 17.09.2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_2 від 17.09.2020 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 року № 649, з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду; в іншій частині позовних вимог відмовлено. Вказане рішення залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2021.

25.10.2021 відповідач 1 взяв до розгляду заяву-анкету позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.07.2020 № 243. Вказану заяву позивач обґрунтовував тим, що він є курдом та коли був дитиною турецька армія спалила їх село, оскільки вони не надали інформацію про курдів. Коли позивач виріс, він приєднався до курдської партії і брав участь в мирній демонстрації щодо прав курдів, що підтверджується відповідними фотографіями. При цьому, турецькі партії, які виступають проти курдів, дізнавшись про участь позивача у вказаній демонстрації, приїхали до нього на роботу та стріляли в позивача, його батька та братів. Заявник вважає, що турецькі партії звинуватили його та брата у вбивстві людини, але суд через відсутність доказів визнали невинним його брата, а позивач не міг явитись до суду, оскільки втік через страх перед турецькими партіями. Перебуваючи в Іраку, позивач дізнався, що турецькі партії його шукають, а тому він вирішив поїхати в Україну. Заявник не хоче повертатись до країни громадянського походження, оскільки там він та його дитина будуть в небезпеці.

До вказаної зави позивач додав:

- фотографії, які зроблені зі слів позивача під час мітингу політичної партії BDP та фотографії із зображенням прапору партії BDP, розташованому за місцем роботи позивача та його родичів на території Туреччини (т.2 а.с.159-162);

- копія свідоцтва претенденту на отримання статусу біженця за мандатом УВКБ ООН серії 194-13С02549, виданого 28.09.2014 у м. Ербіль (Ірак, Іракський Курдистан) строком дії до 28.03.2015 разом з перекладом з англійської на українську мови (т.2 а.с.142);

- роздруківка ІКП щодо подій збройного конфлікту 1994 року на території Туреччини разом з перекладом з турецької на українську мови (т.2 а.с.148-152);

- витяги з матеріалів кримінального провадження, порушеного по відношенню до заявника на території Туреччини з перекладом з турецької на українську мови (т.2 а.с.153-158).

12.11.2021 відповідач 1 виніс повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 5/1-655, яке позивач отримав під підпис 16.11.2021 на підставі прийнятого наказу № 217 від 12.11.2021 (т.2 а.с.118-120).

22.11.2021 позивач подав скаргу до відповідача 2, ДМС України, в якій просив визнати наказ від 12.11.2021 № 217 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним та скасувати, а також зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення такого питання щодо позивача.

За результатами розгляду вказаної скарги відповідач 2 склав висновок від 11.01.2022 о/с № 2021OD0242 щодо доцільності відхилення скарги позивача та рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.01.2022 № 02-22 (т.2 а.с.99-106).

IV. Джерела права та висновки суду

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі Закон № 3671-VI).

Пункт 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначає, що біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI).

За приписами частин першої та другої статті п`ятої Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

У силу частини першої статті 8 Закону № 3671-VI Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини шостої та восьмої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону № 3671-VI).

Суд встановив, що підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI через очевидну необґрунтованість клопотання. У висновку щодо відмови в оформленні таких документів відповідач 1 зазначив, що позивач під час процедурних дій не зміг навести переконливих доказів свого переслідування у Туреччині за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у той же час, надані ним відомості вказують на свідоме ухилення від кримінальної відповідальності в країні громадянської належності про що свідчить обставина, що позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС лише після затримання на території України. Крім того, у висновку вказано, що за результатами розгляду заяви від 25.10.2021 не встановлено жодних нових обставин звернення, що не були б досліджені територіальним підрозділом ДМС при прийнятті рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.02.2019, яке судовими інстанціями залишено в силі.

При цьому, суд приймає до уваги доводи відповідачів у відзивах на позовну заяву, де вони посилаються на норми Директиви Європейського парламенту та ради ЄС 2013/32/EU від 26 червня 2013 року «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту».

Зокрема, суд встановив, що у статті 33 Глави 3 Розділу 2 вказаної Директиви міститься перелік випадків, коли держави можуть визнати заяву про надання міжнародного захисту неприйнятою до розгляду, серед яких: інша держава надала міжнародний захист; держава, яка не є членом ЄС, вважається першою країною, яка надала заявнику притулок, згідно зі статтею 35 країна, яка не є членом ЄС, вважається безпечною для заявника третьою країною, згідно зі статтею 38 заява є повторною заявою, в якій заявник не надав, або в якій не були виявлені нові дані або висновки, які стосуються розгляду заявника в якості особи, що має право на міжнародний захист відповідно до Директиви 2011/95/EU.

Відповідно до пункту 36 Директиви, якщо заявник подає повторно заяву без надання нових доказів або аргументів неспіврозмірно було б вимагати від держави-члена ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні відхилити заяву як неприпустиму для розгляду згідно принципу неприпустимості повторного розгляду.

Аналіз наведених норм дає підстави суду дійти висновку про те, що перевірка та встановлення нововиявлених обставин у матеріалах повторного звернення позивача правомірно проводилось відповідачем 1 з урахуванням обставин досліджених органами міграційної служби під час попереднього звернення позивача від 24.01.2019.

Суд зазначає, що встановлені судом обставини та факти у рішенні № 420/946/19, яке набрало законної сили 31.10.2019 мають преюдиційний характер, та не потребують доказування, оскільки відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зокрема, у судовому рішенні у справі № 420/946/19 суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для уникнення можливої кримінальної відповідальності, оскільки його оголошено у міжнародний розшук.

Аналізуючи повторне звернення позивача із заявою щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та порівнюючи його із первісним звернення позивача, суд встановив наявність розбіжностей щодо обставин сутички, яка сталась в країні громадянської належності позивача та відносно якої заведено кримінальне провадження.

Так, суд у справі № 420/946/19 встановив наступні обставини, які, в тому числі, повідомив позивач у заяві-анкеті від 24.01.2019, що протягом двох періодів виборів він із сім`єю працювали на виборчих дільницях у якості спостерігачів за виборчими урнами в партії, приблизно в 2011 році, де, як вказує позивач, він познайомився з Ахметом Кая, який був проти партії БДП (BDP). Також, позивач повідомив, що Ахмет проживав в районі, де жив його брат, і він почав залякувати позивача, та одного разу збив його автомобілем. Позивач також повідомив, що одного дня, коли він був на мітингу, до нього додому прийшло 3 чи 4 чоловіки та з`ясовували де він знаходиться. Як вказав позивач, дані люди прибули з метою заволодіння тваринами, яких розводила сім`я позивача, однак, співробітники, які працювали на родину позивача їх не віддали. Наступного дня, коли позивач знаходився вдома до них прибули 4 чи 5 «автівок», які скоїли напад на місце його роботи. Позивач повідомив, що під час сутички пролунали постріли та його батько впав біля позивача, після чого особи, що прибули почали стрілянину по позивачу та його братам, чим завдали поранень. Позивач повідомив, що за допомогою сусідів він помістив батька до автомобіля та він був доставлений до лікарні. Після цього, як вказує позивач, у нього почали стріляти та він дістав поранення, та він був вимушений тікати».

При повторному зверненні в заяві-анкеті від 17.09.2020, яка прийнята до розгляду 25.10.2021 щодо вказаних обставин позивач повідомив, в тому числі, що турецькі партії, які виступають проти курдів дізнались про участь позивача в мирній демонстрації щодо прав курдів та на його роботу прийшла група людей з турецької партії. На той момент з позивачем були його батько, старший та молодший брат, оскільки вони працюють разом. Позивач вважає, що зазначена група людей приїхала, щоб забрати його у невідомому напрямку. Після відмови позивача їхати з ними, розпочалась стрілянина, вказані люди побили та поранили позивача, його батька, старшого брата та ще декількох людей, один чоловік помер. Позивачу вдалось втекти, проте турецькі партії звинуватили його та брата у вбивстві загиблої людини. Позивач не може довести свою невинуватість у вказаному злочині та явитись до суду, оскільки втік до Іраку через страх перед турецькими партіями. При цьому, як зазначає позивач, невинуватість його брата у вбивстві людини вже встановлена судом.

При цьому, як становлено судом у справі № 420/946/19 та підтверджено матеріалами особової справи вчинений особою злочин не є політичним, військовим або фінансовим правопорушенням, у разі видачі заявник буде користуватись усіма законними правами, що передбачені національним законодавством та міжнародними конвенціями, ратифікованими Туреччиною, зокрема Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, суд встановив, що у клопотанні про застосування тимчасового арешту від 01.11.2018 вказані наступні обставини: «Як вбачається з наданих ініціатором розшуку матеріалів (ордер на арешт) ОСОБА_3 обвинувачується в умисному вбивстві; нанесенні тілесних ушкоджень; носінні та зберіганні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, при наступних обставинах. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що працює разом з ним, 22.01.2012 запросили на зустріч ОСОБА_6 та на цій зустрічі його побили, звинувачуючи його в тому, що нібито він 5 років тому зробив донос на ОСОБА_7 , внаслідок чого той був затриманий з наркотичними засобами. У зв`язку з цим у день події підозрюваний ОСОБА_8 , його сини ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , його брат ОСОБА_12 , його дівер ОСОБА_13 та його племінник ОСОБА_14 на власному мікроавтобусі прибули на місце події, щоб поговорити з ОСОБА_15 . Під час розмови сторін на території м`ясокомбінату Дерман, ОСОБА_16 , провадження щодо якого відокремлене та зареєстроване прокуратурою м. Адани за № 2012/21939, вигукнув: «Ви за це заплатите!», вхопив пістолет калібру 7,65 мм, що був вилучений та зберігається у камері схову речових доказів за № 2012/2505, та вистрілив з нього. У відповідь на це ОСОБА_3 , у відношенні якого був виданий ордер на арешт, також почав стріляти з пістолету, знайти який не вдалось» (т.1 а.с.113-115).

Вказані обставини спростовують доводи позивача, що сутичка на підставі якої заведено кримінальне провадження відносно нього пов`язана із його участю у мирній демонстрації стосовно відстоювання прав курдів.

Також суд встановив, що разом із повторною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту долучив документи, які не надавались ним при первісному зверненні: фотографії, які зроблені зі слів позивача під час мітингу політичної партії BDP; копія свідоцтва претенденту на отримання статусу біженця за мандатом УВКБ ООН серії 194-13С02549, виданого 28.09.2014 у м. Ербіль (Ірак, Іракський Курдистан) строком дії до 28.03.2015 разом з перекладом з англійської на українську мови; роздруківка ІКП щодо подій збройного конфлікту 1994 року на території Туреччини разом з перекладом з турецької на українську мови; витяги з матеріалів кримінального провадження, порушеного по відношенню до заявника на території Туреччини з перекладом з турецької на українську мови.

Аналізуючи подані документи суд погоджується з доводами відповідача, що з поданих позивачем фото неможливо визначити та ідентифікувати дату, місце, обставини та порядок проведення зібрання політичної партії BDP, характер прийняття позивачем участі у відповідному зібранні. Крім того, з аналізу протоколу співбесіди від 11.11.2021 позивач не може повідомити точну дату, місце, мету, порядок проведення та характер організації відповідного мітингу. Крім того, у вказаному протоколі співбесіди внаслідок проведення мітингу до заявника не застосовувались заходи примусу (затримання або арешт), після проведення вказаного мітингу позивач продовжував протягом приблизно 1,5 років проживати на території Туреччини, що свідчить про відсутність ризику загрози для нього стати жертвою переслідувань з боку органів державної влади країни громадянської належності.

Крім того, подана роздруківка ІКП щодо військової операції 1994 року турецьких збройних сил в регіоні його постійного проживання на території Туреччини не може слугувати причиною виїзду заявника за межі країни у 2012 році, оскільки після виїзду у 1994 році до м. Адана до суду не надано доказів, що позивач чи його близькі родичі були причетні до примусових переміщень та зазнавали негативного впливу військового конфлікту або загальнопоширеного порушення прав людини. Також суд зазначає, що свідоцтво претендента на отримання статусу біженця не є підтвердженням прийняття кінцевого позитивного рішення за результатами розгляду його заяви.

Виходячи з наведеного, суд робить висновок, що за час перебування позивача на території України не виявлено подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

На підставі викладеного, враховуючи, що в повторній заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні обґрунтовані посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни свого походження, суд погоджується з доводами відповідача, що заява позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач 2 при винесенні оскаржуваного рішення діяв згідно приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем 2 правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

VI. Розподіл судових витрат

Оскільки суд робить висновок про відмову у задоволенні позову, він не здійснює розподіл судових витрат.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 244-246 КАС України -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Позивач- ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач 1 - Головне управління Державна міграційна служба в Одеській області, адреса: 65045, м. Одеса, вул. Преображенська,44, .

Відповідач 2 - Державна міграцйна служба України, адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, .

Суддя: Оксана БОЙКО

.