Справа № 760/14002/17
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

07 липня 2022 року

м. Київ

справа № 760/14002/17

адміністративне провадження № К/9901/57198/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Васильєвої І.А., суддів: Юрченко В.П., Хохуляка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 01.11.2017 (суддя Лазаренко В.В.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018 (головуючий суддя Собків Я.М., судді: Петрик І.Й., Сорочко Є.О.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до старшого державного інспектора відділу митного оформлення №3 митного посту «Ягодин» Волинської митниці ДФС Бісюка Олександра Васильовича про визнання нечинним протоколу про порушення митних правил,

У С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати нечинним протокол про порушення митних правил від 17.07.2017 №2432/20500/17 з дати його складання інспектором митного органу.

Одночасно позичав подав клопотання про забезпечення позову, в якому просив заборони вчиняти митниці дії, а саме, здійснювати розгляд справи про правопорушення згідно з протоколом про порушення митних правил від 17.07.2017 №2432/20500/17 до ухвалення судом рішення в адміністративній справі по суті.

Підставою для вжиття заходів забезпечення позову позивач зазначає очевидність ознак протиправності прийнятого інспектором митниці протоколу та необхідність докладання значних зусиль зі свого боку та витрат для відновлення своїх прав у майбутньому, які можуть бути порушені у зв`язку з притягненням його до відповідальності за вчинення правопорушення за наслідками розгляду митницею справи про порушення митних правил на підставі нечинного протоколу.

Солом`янський районний суд м. Києва ухвалою від 01.11.2017, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018, у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову відмовив.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у запропонований позивачем спосіб за своєю суттю полягає у втручанні в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень. Водночас, адміністративний суд не вправі підміняти такий орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Доводи позивача про те, що невжиття заходів забезпечення адміністративного позову може призвести до заподіяння істотної шкоди його правам, свободам та інтересам і для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль, суд визнав безпідставними.

На зазначені судові рішення позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 01.11.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018.

У касаційній скарзі позивач, серед іншого, посилався на порушення судами процесуального законодавства, оскільки питання відмови у забезпеченні позову суд всупереч вимогам частини третьої статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 01.11.2017; далі - КАС України) вирішив без його участі. При цьому про дату, час і місце судового засідання позивача повідомлено не було. Також позивач доводив, що запропонований ним спосіб вжиття судом заходів не є втручанням у дискрецію відповідача, а навпаки, у разі позитивного вирішення справи на користь позивача, - можливість реального виконання у майбутньому постанови суду.

Верховний Суд ухвалою від 06.08.2018 відкрив касаційне провадження у справі.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити скаргу без задоволення, оскільки протокол про порушення митних правил сам по собі в силу положень статті 17 КАС України не породжує для позивача жодних правових наслідків, а лише фіксує правопорушення. Відповідно, протокол про порушення митних правил не є предметом оскарження в адміністративному суді, тому суди правильно відмовили у забезпеченні позову.

З урахуванням пункту 2 розділу ІІ ''Прикінцеві та перехідні положення'' Закону України ''Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ'' від 15.01.2020 №460-ІХ касаційна скарга на судові рішення, яка подана і розгляд якої не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядається в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Під час звернення позивача до суду з клопотанням про забезпечення адміністративного позову КАС України діяв в редакції, чинній до 14.12.2017.

Відповідно до положень статті 117 КАС України (у редакції чинній до 14.12.2017) суд за клопотанням позивача або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Частина шоста статті 118 КАС України регламентувала, що ухвала з питань забезпечення адміністративного позову може бути оскаржена, а за частиною другою статті 185 цього Кодексу ухвали суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від постанови суду повністю або частково у випадках, встановлених цим Кодексом.

Також стаття 211 КАС України передбачала, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку судові рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Частина друга статті 211 КАС України зазначала про оскарження в касаційному порядку ухвал суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвал суду апеляційної інстанції, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі, і вказані норми не містили конкретно визначених переліків таких ухвал.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, КАС України викладено у новій редакції. Цим законом (№2147-VIII) законодавцем було внесені зміни у норми процесуального закону, які регулюють інститут забезпечення позову, а також порядок та об`єкти апеляційного та касаційного оскарження.

Відповідно до положень статті 154 КАС України, якою визначено порядок розгляду заяви про забезпечення позову, ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено (частина восьма вказаної статті Кодексу).

У статті 294 КАС України зазначено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, скасування забезпечення позову, відмови у забезпеченні позову, відмови у заміні заходу забезпечення позову або скасуванні забезпечення позову (пункт 2 частини першої зазначеної вище статті).

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За змістом частини другої статті 328 КАС України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені в пунктах 3, 4, 5, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Тлумачення положень частини другої статті 328 КАС України у взаємозв`язку з приписами частини першої статті 294 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у касаційному порядку можуть бути оскаржені тільки ухвали суду першої інстанції (після їхнього перегляду в апеляційному порядку) щодо: забезпечення позову; заміни заходу забезпечення позову; повернення заяви позивачеві (заявникові); відмови у відкритті провадження у справі; відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності; залишення позову (заяви) без розгляду; закриття провадження у справі; відмови у відкритті провадження про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами; заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження.

Зазначений перелік є вичерпним та не може тлумачитися розширено.

Отже, наведеними положеннями процесуального законодавства визначено право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції, після її перегляду в апеляційному порядку, лише у визначених законом випадках згідно із визначеним у частині другій статті 328 КАС України переліку судових рішень, який є вичерпним і остаточним та розширеному тлумаченню не підлягає. При цьому, встановлюючи право особи на касаційне оскарження ухвал суду першої інстанції, які перешкоджають подальшому розгляду справи, законодавець презюмує набрання чинності такими ухвалами шляхом їх перегляду в апеляційному порядку.

Враховуючи, що ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову не зазначена у пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 КАС України, така ухвала суду першої інстанції, а також постанова суду апеляційної інстанції, прийнята відповідно до частини четвертої статті 241 КАС України та якою ухвала місцевого суду залишена без змін, касаційному оскарженню не підлягають.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таке правозастосування відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) щодо обмеження права на касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову та постанови суду апеляційної інстанції, який таку ухвалу залишив без змін.

Аналізуючи положення ГПК України, ЦПК України, КАС України, які регулюють апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, прийнятих за наслідками розгляду заяви про забезпечення позову, Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати (у пунктах 15- 17 цієї постанови від 15.09.2020 у справі №753/22860/17) (пункт 7.3, 7.4 постанови від 18.05.2021 у справі №914/1570/20). Верховний Суд у пункті 17 постанови від 15.09.2020 у справі №753/22860/17 щодо можливості касаційного оскарження вказав таке: «17. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що з огляду на відсутність у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України серед ухвал суду першої інстанції, які підлягають касаційному оскарженню, ухвали цього суду про відмову у забезпеченні позову (пункт 4 частини першої статті 353 ЦПК України), неможливим є як касаційне оскарження такої ухвали, так і касаційне оскарження постанови апеляційного суду, згідно з якою така ухвала залишена без змін. Це обмеження права на оскарження не шкодить суті права особи, зацікавленої у забезпеченні позову, оскільки вона може повторно звернутися із заявою про таке забезпечення до суду першої інстанції за наявності для цього підстав».

Враховуючи, що можливість касаційного оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, яка після її перегляду в апеляційному порядку згідно з постановою апеляційного суду залишена без змін, не передбачена положеннями частин другої, третьої статті 328 КАС України, Колегія суддів вважає, що касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 було відкрито помилково.

Відхилення від встановленого законом порядку касаційного перегляду призведе до порушення принципу правової визначеності.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява №7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12.10.1978) висловлено думку, що термін «суд, встановлений законом» у статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю, оскільки розгляд справи судом, який не має передбачених законом повноважень, не сумісний з обов`язками держави, визначеними у статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

Аналогічних висновків щодо процесуальної можливості закриття касаційного провадження у справах, касаційне провадження у яких відкрито помилково, дійшов Верховний Суд в ухвалах від 11.01.2018 (справа №522/16739/14), від 15.01.2018 (справа №372/1861/16), від 07.02.2018 (справа №556/1251/17), від 08.05.2018 (справа №569/6091/17), від 24.04.2018 (справа №712/11770/16-а), від 01.10.2019 (справа №758/2976/18), від 11.02.2020 (справа №0540/8491/18-а).

Керуючись статтями 294, 328, 333, 359 КАС України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Закрити касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 01.11.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2018 у справі №760/14002/17.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

СуддіІ.А. Васильєва В.П. Юрченко В.В. Хохуляк