Справа № 420/13295/21
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/13295/21
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці Держмитслужби (), Одеської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України (код ЄДРПОУ ВП 44005631), про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Одеської митниці Держмитслужби (далі ОМД), Одеської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ОМД від 10.06.2021 р. №9 та №9.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем протиправно прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення про збільшення сум грошового зобов`язання за платежем мито на товари, що ввозяться на територію України суб`єктами господарювання, та за платежем податок на додану вартість з ввезених на митну територію України товарів, за результатами документальної невиїзної перевірки дотримання позивачем вимог законодавства України з питань митної справи у частині обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування при ввезенні на митну територію товарів

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову повністю.

З огляду на неприбуття у судове засідання 02 лютого 2022 року сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце його проведення, колегія суддів у відповідності до ст.311 КАС України вирішила розглянути справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач придбав в компанії Cordia d.o.o. - DAF center (Словенія) напівпричіп марки STAS, модель S300 CX YE6S300CXA0000622, рік випуску 2010, вартістю 5300,00 Євро; та тягач марки DAF, модель FT XF, ідентифікаційний номер (шасi) XLRTE47MS0G004120, рiк випуску 2013, вартістю 9800,00 Євро.

Позивач здійснив митне оформлення вищезазначених напівпричепу та тягачу за митними деклараціями від 13.02.2019 №UA305160/2019/010346 та від 22.02.2019 №UA305160/2019/013669 із застосуванням преференції по сплаті ввізного мита за кодом 410-товари, що ввозяться в Україну та походять з країн ЄС (абзац п.1 ч.1 ст.29 додатка І-А Тарифний графік України до глави 1 розділу ІV Торгівля та питання, пов`язані з торгівлею (скасування мит) Угоди про асоціацію між Україною, з однією сторони, та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони).

Преференцію по сплаті ввізного мита застосовано на підставі сертифікатів з перевезення товару форми EUR.1 №D 354089 від 31.01.2019 року та №D 354095 від 14.02.2019 року, зазначених у вищенаведених деклараціях в графах 44 за кодом документу 0954.

ОМД проведена документальна невиїзна перевірка дотримання позивачем вимог законодавства України з питань митної справи у частині обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування при ввезені на митну територію товарів за митними деклараціями від 13.02.2019 року №UA305160/2019/010346 та від 22.02.2019 року №UA305160/2019/013669, за результатами якої складено акт перевірки від 10.02.2021 року.

В вищезазначеному акті перевірки зазначено, що перевіркою встановлено порушення ч.5 ст.280, ч.1 ст.281 МК України, пп.(а) п.1 ст.16 Протоколу Угоди про асоціацію між Україною, з однією сторони, та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії і їхніми державами членами, з іншої сторони, та неправомірне застосування режиму вільної торгівлі та неправомірне застосування преференції до товару, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті ввізного мита на суму 47182,56 грн.; п.190.1 ст. 190 ПК України, що призвело до заниження податкового зобов`язання по сплаті податку на додану вартість на суму 9436,51 грн..

Підставою для таких висновків був лист-відповідь уповноваженого органу Словаччини про не підтвердження преференційного походження товарів, зазначених у сертифікатах з перевезення товару форми EUR.1 №D 354095 від 14.02.2019 року, №D 354089 від 31.01.2019 року.

Суд встановив, що на підставі вказаного акту перевірки, ОМД 05.03.2021 року прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем мито на транспортні засоби, що ввозяться на територію України фізичними особами, в загальному розмірі 58978,20 грн, з них: збiльшено розмiр податкового зобов`язання на суму 47182,56 грн, та нараховано штрафні санкції на суму 11795, 64 грн.;

- № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з ввезених на митну територію України товарiв фізичними особами в загальному розмiрi 11795,64 грн, з них: податкове зобов`язання - 9436,51 грн, штрафні санкції -2359,13 грн.

Рішенням Державної митної служби України вих. № 08-1/10-06/10/5807 вiд 08.06.2021 р. про результати розгляду скарги на податкові повідомлення-рішення ОМД від 05.03.2021 р. №0, №0 частково задоволено скаргу та зменшено розмір грошових зобов`язань. При цьому, суму податкових зобов`язань залишено незмінною, а суму штрафних санкцій зменшено до 10 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання.

З урахуванням вищезазначеного рішення про результати розгляду скарги, ОМД 10.06.2021 року прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- №9, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем мито на транспортні засоби, що ввозяться на територію України фізичними особами, в загальному розмірі 51900,82 грн, з них: збiльшено розмiр податкового зобов`язання на суму 47182,56 грн, та нараховано штрафні санкції на суму 4718,26 грн.;

- №9, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з ввезених на митну територію України товарiв фізичними особами в загальному розмiрi 10380,16 грн, з них: податкове зобов`язання - 9436,51 грн, штрафні санкції - 943,65 грн.

Прийняття вказаних податкових повідомлень-рішень і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, судом було відхилено доводи позивача, що перевірка має бути проведена лише за наявності обґрунтованого сумніву щодо справжності документів.

Також позивач акцентував увагу на тому, що надані ним для митного оформлення сертифікати на перевезення товару.1 є справжніми.

Водночас, у листі від 20.07.2020 року №336861/2020-2000102/91Не вказано, що сертифікати з перевезення товару EUR.1 не відповідають вимогам достовірності, тому не є дійсними доказами походження у межах протоколу, що є окремою підставою для відмови у наданні права на преференції.

Враховуючи наведені приписи Протоколу 1, суд дійшов висновку, що відповідачем зроблений правомірний висновок про відмову у наданні позивачу права на преференції.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Так, визначення країни походження товару та питання документів про походження товару регламентовано розділом II «КРАЇНА ПОХОДЖЕННЯ ТОВАРУ» глави 6 МК України, зокрема статтею 36 (Визначення країни походження товару).

Згідно вимог вказаної статті, країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі.

Країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом.

Під країною походження товару можуть розумітися група країн, митні союзи країн, регіон чи частина країни, якщо є необхідність їх виділення з метою визначення походження товару.

Положення цього Кодексу застосовуються для визначення походження товарів, на які при ввезенні їх на митну територію України поширюється режим найбільшого сприяння (непреференційне походження), з метою застосування до таких товарів передбачених законом заходів тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до положень ст.43 МК України (Документи, що підтверджують країну походження товару) документами, що підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару, засвідчена декларація про походження товару, декларація про походження товару, сертифікат про регіональне найменування товару.

Країна походження товару заявляється (декларується) митному органу шляхом зазначення назви країни походження товару та відомостей про документи, що підтверджують походження товару, у митній декларації.

Сертифікат про походження товару - це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом даної країни або країни вивезення, якщо у країні вивезення сертифікат видається на підставі сертифіката, виданого компетентним органом у країні походження товару.

Зі змісту ст.44 МК України вбачається, що для підтвердження країни походження товару митний орган у передбачених законом випадках має право вимагати та отримувати оригінали документів про походження такого товару.

У разі переміщення товарів через митний кордон України країна походження товару заявляється (декларується) митному органу в обов`язковому порядку лише у разі, якщо це необхідно для застосування митно-тарифних заходів регулювання зовнішньоекономічної діяльності, кількісних обмежень (квот), інших заходів економічного або торговельного характеру, що здійснюються в односторонньому порядку або відповідно до двосторонніх чи багатосторонніх міжнародних договорів, укладених відповідно до закону, або заходів, що здійснюються відповідно до закону для забезпечення здоров`я населення чи суспільного порядку, а також у разі, якщо в митного органу є підстави для підозри в тому, що товар походить з країни, товари якої заборонені до переміщення через митний кордон України згідно із законодавством України.

У разі переміщення товарів через митний кордон України країна походження товару обов`язково заявляється (декларується) митному органу шляхом зазначення в митній декларації назви країни походження товару та відомостей про сертифікат про походження товару, зокрема, (1) на товари, до яких застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.

При цьому, ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України (ч.5 ст.280 МК України).

Положеннями статті 281 МК України передбачено, що допускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниження ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держав, з якими укладено відповідні міжнародні договори.

Так, відповідно до Угоди про асоціацію між Україною, з однією сторони та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії і їхніми державами членами, з іншої сторони, що ратифікована Законом України від 16.09.2014 року №1678-УІІ, до товарів, що ввозяться в Україну та походять з ЄС, застосовується режим вільної торгівлі (код тарифної пільги) (тарифної преференції) 410).

Статтею 16 розділу V (ПІДТВЕРДЖЕННЯ ПОХОДЖЕННЯ) Протоколу 1 Щодо визначення концепції походження товарів і методів адміністративного співробітництва до Угоди (далі Протокол) визначено, що товари, що походять з Європейського Союзу, і товари, що походять з України, після ввезення до України чи Європейського Союзу відповідно підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів:

(a) сертифікат з перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у Додатку до цього Протоколу; або

(b) у випадках, вказаних у статті 22(1) цього Протоколу, декларація, що надалі іменуватиметься «декларацією інвойс», надана експортером до інвойса, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати; текст декларації інвойс наведений у Додатку до цього Протоколу.

З аналізу наведеного та в контексті спірних правовідносин вбачається, що єдиним документом, який підтверджує факт походження товарів з Європейського Союзу при ввезенні до України та, відповідно, підпадають (товари) під дію цієї Угоди, є виключно сертифікат з перевезення товару EUR.1.

З матеріалів справи вбачається, що здійснюючи митне оформлення напівпричепу та тягачу за митними деклараціями від 13.02.2019 №UA305160/2019/010346 та від 22.02.2019 №UA305160/2019/013669 із застосуванням преференції по сплаті ввізного мита за кодом 410-товари, що ввозяться в Україну та походять з країн ЄС, та застосовуючи преференцію по сплаті ввізного мита щодо вказаного товару, позивач, як на підставу, посилався на сертифікати з перевезення товару форми EUR.1 №D 354089 від 31.01.2019 року та №D 354095 від 14.02.2019 року, зазначених у вищенаведених деклараціях в графах 44 за кодом документу 0954.

Водночас, матеріали справи містять лист від 20.07.2020 року № 336861/2020-2000102/91Не (з перекладом) відділу митної служби Фінансового управління Словацької республіки, з якого вбачається зазначення стосовно сертифікату з перевезення товару EUR.1 №D354095, що результати подальшої перевірки поставлених транспортних засобів з інших країн-членів ЄС показали, що транспортні засоби були невірно вказанi як продукція, що походить із ЄС. Транспортні засоби не мають права на преференцiйний режим відповідно до Додатка I до Регіональної конвенції про преференційні правила походження Пан-Євро-Мед у рамках Протоколу I до Угоди про асоціацію між ЄС та Європейським співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, з одного боку, та Україною з іншого боку. Перевірені сертифікати з перевезення товару EUR.1 не відповідають вимогам достовірності, тому не є дійсними доказами походження у межах протоколу.

Стосовно сертифікату з перевезення товару EUR.1 №D 354089 вказано, що оскільки експортери транспортних засобів не змогли подати відповідні документи, що підтверджують їхнє походження, транспортні засоби не можуть розглядатися як оригінальна продукція відповідно до положень зазначеного Додатка I. Перевірені сертифікати з перевезення товару EUR.1 не вiдповiдають вимогам достовірності, тому не є дійсними доказами походження у межах протоколу.

Отже, з наведеного вбачається, що згідно офіційної інформації країни видачі вказаних сертифікатів (Словаччина) перевірені сертифікати (тобто подані позивачем до митного органу України) з перевезення товару EUR.1 не відповідають вимогам достовірності, тому не є дійсними доказами походження товару в межах протоколу. Більше того, суб`єктом видання вказаних сертифікатів зазначено, що відповідні транспортні засоби були невірно вказанi як продукція, що походить із ЄС, та не мають права на преференцiйний режим (EUR.1 №D354095); транспортні засоби не можуть розглядатися як оригінальна продукція відповідно до положень зазначеного Додатка I (EUR.1 № D 354089).

З аналізу наведеного колегія суддів приходить до висновку, що для застосування преференції по сплаті ввізного мита при ввезенні вказаних транспортних засобів позивачем не дотримано, як формального критерію, а саме: подання дійсних сертифікатів з перевезення товару EUR.1 до митного органу України, так і стосовно суті ввезеного товару, який (відповідно) невірно вказаний як продукція, що походить із ЄС та не має права на преференцiйний режим, а також не може розглядатись як оригінальна продукція відповідно до положень зазначеного Додатка I.

Наведені обставини свідчать про відсутність правових підстав для застосування преференції по сплаті ввізного мита при ввезенні вказаних транспортних засобів та наявність підстав для донарахування відповідачем мита на транспортні засоби, що ввозяться на територію України фізичними особами, та податку на додану вартість з ввезених на митну територію України товарiв фізичними особами.

Окремо суд зазначає, що згідно відповіді відділу митної служби Фінансового управління Словацької республіки (сертифікат EUR.1 № D 354089) транспортні засоби визнано такими, що не можуть розглядатися як оригінальна продукція відповідно до положень зазначеного Додатка I, перевірені сертифікати з перевезення товару EUR.1 не вiдповiдають вимогам достовірності, тому не є дійсними доказами походження у межах протоколу.

Вказані висновки зроблені з огляду на ту обставину, що експортери (компанія розташована в Словаччині) транспортних засобів не змогли подати відповідні документи, що підтверджують їхнє походження, що за поверхневим аналізом може свідчити про відсутність в діях позивача протиправності. Водночас, на думку колегії суддів, вказані обставини можуть бути підставою для відповідних вимог з боку позивача на адресу експортера, зокрема, компенсаторного характеру, однак, жодним чином не спростовують чинності висновків щодо сертифіката EUR.1 № D 354089.

Доводи позивача з приводу того, що перевірка має бути проведена лише за наявності обґрунтованого сумніву щодо справжності документів, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

Відповідно до ст.7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Розділом VI Протоколу регламентовано питання адміністративного співробітництва.

Відповідно до ст.32 вказаного розділу Протоколу митні органи держав-членів Європейського Союзу і України повинні надавати один одному через Європейську комісію зразки відбитків штампів, використовуваних у їхніх митних службах для видачі сертифікатів з перевезення товару EUR.1 і адреси митних органів, які відповідають за перевірку цих сертифікатів і декларацій інвойс.

З метою забезпечення правильного застосування цього Протоколу Європейський Союз і Україна повинні допомагати один одному через компетентні митні адміністрації у перевірці достовірності сертифікатів з перевезення товару EUR.1 або декларацій інвойс та правильності інформації, що міститься в цих документів.

Положеннями ч.1 статті 33 Протоколу (Перевірка підтверджень походження) визначено, що подальші перевірки підтверджень походження мають здійснюватись у довільному порядку або тоді, коли митні органи країни імпорту мають обґрунтовані сумніви в достовірності таких документів, статусі походження відповідних товарів або виконанні інших вимог цього Протоколу.

З наведеного вбачається, що перевірка підтвердження походження товару може бути здійснена як довільно, тобто на власний розсуд відповідного органу, так і коли митні органи країни імпорту мають обґрунтовані сумніви в достовірності таких документів, статусі походження відповідних товарів, що свідчить про обґрунтованість подання відповідного запиту митним органом до повноважних органів країни експорту товару.

Крім того, відповідно до ст.45 МК України (Перевірка документів, що підтверджують країну походження товару) у разі виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей, що в них містяться, включаючи відомості про країну походження товару, митний орган може звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, зазначеної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів про походження товару чи надання додаткових відомостей.

Запит про проведення перевірки повинен містити виклад обставин, що дали підстави для сумнівів з приводу достовірності задекларованої країни походження товару, посилання на правила визначення походження товарів, що застосовуються в Україні, а також іншу необхідну інформацію.

З аналізу наведеного вбачається, що діючим національним законодавством не передбачено необхідність наявності чітко визначеної умови, зокрема, у вигляді обґрунтованої незгоди з походженням товару за сертифікатом EUR.1, як підстави для проведення перевірки походження товару та надсилання з цього приводу запиту до органів країни експорту. Стаття 45 МК України містить лише вимогу щодо наявність викладу обставин в запиті, що дали підстави для сумнівів з приводу достовірності задекларованої країни походження товару, водночас, такий виклад адресований виключно органу країни експорту товару з метою коректного дослідження відповідного товару та сертифікату EUR.1, а не дотримання вказаного викладу обставин не тягне за собою протиправність вчинених дій щодо направлення запиту та, тим більше, не врахування відповіді органу країни експорту, наданої за результатом проведеної перевірки.

Отже, приймаючи до уваги все вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.