Справа № 200/16145/21
Суддя: Зеленов А.С.
Дата ухвалення: 2022-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2022 року Справа№200/16145/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зеленова А.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

18 листопада 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якій просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії по втраті годувальника - чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію, у зв`язку з втратою годувальника - чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25 травня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25 травня 2021 року вона звернулась до Відділу обслуговування громадян №8 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з заявою про перерахунок пенсії у зв`язку із переходом з одного виду пенсії на інший - на інший, пенсію по втраті годувальника, її померлого чоловіка.

Проте, відповідач 27 липня 2021 року своїм листом вихідний №0500-1511-8/42183 відмовив у такому переході. Як підставу для відмови відповідач у вказаному вище листі вказав на те, що нібито у відповідності до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поаво на пенсію у зв`язку із втратою годувальника має дружина, яка перебувала в зареєстрованому шлюбі.

Позивачка не погоджується із вказаною відмовою та вважає такі дії відповідача протиправними, що порушують її законні права та інтереси.

Ухвалою суду від 22 листопада 2021 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі №200/16145/21/а.с.19-20/.

06 січня 2022 року надійшов відзив в якому відповідач ставить питання про заміну відповідача на Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, оскільки даним управлінням було прийнято спірне рішення/а.с.23-31/.

17 січня 2022 року надійшла відповідь на відзив /а.с.99-100/.

Ухвалою суду від 26 січня 2022 року залучено в якості другого відповідача адміністративній справі №200/17111/21 Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області/а.с.102-103/.

У строк, встановлений судом відповідачем через відділ документообігу та архівної роботи суду відповідачем 1 надано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив, що ОСОБА_1 звернулася засобами Веб-порталу ПФУ з заявою від 25.05.2021 з заявою про перерахунок пенсії у зв`язку з переходом з одного виду пенсії на інший (по втраті годувальника).

Заява позивача відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась Головним управлінням ПФУ в Сумській області.

За результатами розгляду заяви від 25.05.2021, рішенням Головного управління ПФУ в Сумській області від 28.05.2021 № 78 позивачу було відмовлено в перерахунку пенсії у звязку із відсутністю правових підстав.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області позивачу був наданий лише лист (повідомлення) від 27.07.2021 №0500-1511-8/42183 про відмову в перерахунку пенсії.

Просить суд відмовити у задоволенні позову /а.с.23-31/.

Відповідач 2 відзив на адміністративний позов не надав. Відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Враховуючи те, що для розгляду даної категорії справи пріоритетним є швидке вирішення, отже в даному випадку неподання відповідачем 2 відзиву на позов суд приймає як визнання позову, суд визнав за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів.

Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до частини 1 статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) є громадянкою України (паспорт серії НОМЕР_2 виданий 14 січня 2002 року Зміївським РВ УМВС України в Харківській області), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.5/.

5 березня 1971 року Білозерською міською радою м. Добропілля зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ), актовий запис №27.

Відповідно до рішення Зміївського районного суду Харківської області від 10 лютого 1995 року по справі №2-164 розірвано шлюб, зареєстрований 5 березня 1971 року Білозерською міською радою м. Добропілля між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис №27 /а.с.9/.

Відділом реєстрації актів цивільного стану Зміївського районного управління юстиції Харківської області зареєстровано актовий запис 24 лютого 1995 року за №54 про розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 /а.с.7/.

Відповідно до копії свідцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 25 серпня 2010 року зареєстровано смерть ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.8/.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 12 березня 2021 року по справі №626/3534/20 встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю чоловіка та жіннки без реєстрації шлюбку, за адресою: АДРЕСА_2 , більше десяти років до смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.10-11/.

25 травня 2021 року ОСОБА_1 було подано заяву №2691 про перехід на інший вид пенсії /а.с.38-39/.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №78 від 28.05.2021 ОСОБА_1 було відмовлено, в переході на пенсію по втраті годувальника відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне песійне страхування» оскільки право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника має дружина, яка перебувала в зареєстрованому шлюбі/а.с.53/.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 27.07.2021 №0500-1511-8/42183 позивача повідомлено, що норми права у сфері пенсійного забезпечення, не передбачають права на перехід на пенсію у звязку із втратою годувальника дружини (чоловіка), які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У зв`язку із чим ОСОБА_1 , було відмовлено у переході на інший вид пенсії /а.с.13/.

Листом Департаменту Пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України від 30.08.2021 №25623-25154/Б-03/8-2800 позивача повідомлено, що для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_1 були надані документи, зокрема, рішення Зміївського районного суду Харківської області від 12.03.2021, яким встановлено лише факт спільного проживання та копію свідоцтва про розірвання шлюбу. Враховуючи зазначене, підстав для призначення позивачу пенсії у зв`язку з втратою годувальника немає/а.с.14-15/.

Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся до суду за захистом свої прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобо`вязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

У пункті 5 рішення від 11.10.2005 №8-рп/2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ч.1 cт.9 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Згідно вимог ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Непрацездатні члени сім`ї особи, зниклої безвісти, у порядку, передбаченому Законом України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти", які були на її утриманні, незалежно від тривалості страхового стажу годувальника, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника у порядку, встановленому цим Законом, якщо інше не передбачено Законом України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; 2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні; 3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до п. 2.16. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок) а документ, що засвідчує родинні стосунки, приймаються паспорт, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, а також рішення суду.

Згідно з п. 2.11. Порядку, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки органів місцевого самоврядування, або довідки про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), видані згідно із вимогами статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

З наведених норм закону вбачається, що право на пенсію по втраті годувальника мають члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування та Пенсійним органом має бути встановлений факт спорідненості при вирішенні питання про призначення пенсії з наданих заявником документів на підтвердження цього.

До заяви від 25.05.2021 позивачем було надано: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; довідку про склад сім`ї померлого годувальника; довідки, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників; заяву про призначення/перерахунок пенсії; документ щодо атестації робочого місця; рішення суду від 12.03.2021 по справі №621/3534/20; паспорт; свідоцтво про шлюб; свідоцтво РАГС про смерть годувальника; трудову книжку.

Крім того, позивач надала суду довідку про останнє місце проживання померлого від 15.04.2021, видану Зміївською міською радою Чугуївського району Харківської області за №1237, що померлий ОСОБА_2 проживав зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом вище, рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 12 березня 2021 року по справі №621/3534/20 встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю чоловіка та жіннки без реєстрації шлюбку, за адресою: АДРЕСА_2 , більше десяти років до смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В силу вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", позивачем було надано достатньо доказів на підтвердження родинних зв`язків (факту одруження та перебування у шлюбі) з ОСОБА_2 , що підтверджується наявними доказами в матеріалах справи.

Відповідно до приписів п. 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Тобто, законодавець визначає право особи на пенсію після всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів.

Інших підстав для відмови у переході позивачки на пенсію по втраті годувальника у рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 28.05.2021 №78 не зазначено.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 28.05.2021 №78 про відмову у ОСОБА_1 у переході на пенсію по втраті годувальника відповідно до ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» належить визнати протиправними та скасувати, а позов в цій частині - задовольнити.

Обираючи належний спосіб захисту порушених прав позивача, суд виходить з таких міркувань.

У силу статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту", ухваленої на 114-й сесії 12.05.2004, передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Зі змісту пункту 49 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Єфименко проти України" можливо дійти висновку про те, що не розглядається у якості ефективного засіб захисту, який: "є залежним від розсуду відповідних органів влади і не є безпосередньо доступним для того, кого він стосується".

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

А відповідно до частин першої, другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2019 (справа №826/7380/15) вказала, що верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту. Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, невід`ємною частиною конституційного права на судовий захист є можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог щодо поновлення яких встановлена у належній судовій процедурі та формалізована у судовому рішенні, що забезпечено конкретними гарантіями, які б дозволяли реалізувати його в повному об`ємі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя.

За обставин цієї справи суд, зважаючи на відсутність інших підстав для відмови у переході на пенсію у звязку із втратою годувальника окрім зазначених у рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 28.05.2021 №78, дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання пенсійного органу призначити ОСОБА_1 пенсію у звязку із втратою годувальника, оскільки позивачем виконані усі умови для призначення такої пенсії.

При цьому суд враховує, що за висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 24.12.2019 у справі №823/59/17, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. А втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Обраний судом у конкретному випадку спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 відповідає завданням адміністративного судочинства, вимогам справедливості й забезпечить ефективне поновлення позивача в правах.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судовий збір у розмірі 908 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів пропорційно по 454 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, 84122, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Пушкіна, 1, м. Суми, 40009, ЄДРПОУ 21108013) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 28.05.2021 №78 про відмову в переході ОСОБА_1 на пенсію по втраті годувальника.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію, у зв`язку з втратою годувальника - чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25 травня 2021 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, 84122, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Пушкіна, 1, м. Суми, 40009, ЄДРПОУ 21108013) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку спрощеного провадження 11 липня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Повідомити сторін, що заяви по суті справи, заяви з процесуальних питань, клопотання, пояснення, додаткові письмові докази, висновки експертів, можуть бути ними подані в електронному вигляді на електронну пошту суду або через особистий кабінет в системі Електронний суд.

Направлення даного рішення суду здійснювати шляхом електронного листування на електронні адреси учасників справи.

Інформацію щодо роботи суду можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://adm.dn.court.gov.ua.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.С. Зеленов