Справа № 640/13443/20
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання незаконним наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України про визнання незаконним наказу, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуваним наказом Мін`юсту «Про звільнення» № 1910/к від 03.06.2020 р. ОСОБА_1 безпідставно звільнено із займаної посади головного спеціаліста відділу конституційного права та державного будівництва Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту публічного права у зв`язку зі скороченням штату, оскільки фактично ніякого скорочення чисельності або штату не було.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.10.2021 закрито провадження щодо частини позовних вимог. На вирішенні суду залишились наступні позовні вимоги, із врахуванням змісту ухвали про закриття провадження від 26.10.2021 в цій справі щодо частини позовних вимог:

- визнати незаконним (протиправним) п. 1 наказу Міністерства юстиції України № 1910/к від 03.06.2020 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу конституційного права та державного будівництва Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту публічного права 11.06.2020 р. у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу з конституційного права та державного будівництва Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту публічного права Мін`юсту;

- стягнути з Мін`юсту на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.06.2020 р. по час поновлення на роботі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Процесуальні дії суду під час розгляду апеляційної скарги.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у письмовому провадженні на 23.02.2022.

17.02.2022 до суду під вх. № 9838 від Міністерства юстиції України надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2022 призначено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 р. до розгляду в судовому засіданні на 10.03.2022. Продовжено строк розгляду апеляційної скарги.

Розгляд апеляційної скарги 10.03.2022 не здійснювався, у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану та відповідно до рекомендацій Ради суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, оприлюднених 02 березня 2022 року і наказу голови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2022 року № 16 "Про встановлення особливого режиму роботи Шостого апеляційного адміністративного суду в умовах воєнного стану".

У зв`язку з тим, що розгляд справи 10.03.2022 не відбувся, судом призначено розгляд апеляційної скарги на 25.05.2022 у відкритому судовому засіданні.

Розгляд апеляційної скарги відкладався на 22.06.2022.

22.06.2022 судом оголошено перерву до 29.06.22.

29.06.2022 судом оголошено перерву до 06.07.2022.

06.07.2022 до суду під вх. № 25040 від Міністерства юстиції України надійшли додаткові пояснення по справі.

06.07.2022 у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів позивач та її представник вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

06.07.2022 судом оголошено вступну і резолютивну частини постанови.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу Міністерства «Про призначення ОСОБА_1 » № 5223/к від 16.11.2016, позивач призначена на посаду головного спеціаліста відділу систематизації законодавства та координації правової роботи Управління систематизації законодавства та координації правової роботи Департаменту реєстрації та систематизації правових актів Мін`юсту.

12.11.2019 р. в.о. державного секретаря Міністерства був затверджений штатний розпис на 2019 р. апарату Міністерства, згідно із яким, відділ систематизації законодавства та координації правової роботи Управління систематизації законодавства та координації правової роботи Департаменту реєстрації та систематизації правових актів Мін`юсту виключено зі штатного розпису, а 17.12.2019 р. позивача ознайомлено із попередженням від 06.12.2019 про наступне звільнення.

28.12.2019 р. на підставі наказу Міністерства «Про переведення» № 4449/к від 27.12.2019 р., ОСОБА_1 переведено на посаду головного спеціаліста відділу конституційного права.

27.01.2020 р. в.о. державного секретаря Міністерства був затверджений штатний розпис на 2020 р. апарату Міністерства, згідно із яким скорочено посади, у т.ч. у відділі конституційного права.

27.02.2020 позивача було попереджено про звільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису.

11.06.2020 р. на підставі Наказу № 1910/к ОСОБА_1 було звільнено з посади головного спеціаліста відділу конституційного права у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 р.

Позивач вважаючи, що Мін`юстом порушені її права та законні інтереси, звернулася до суду з позовною заявою про визнання Наказу №1910/к протиправним, поновленням її на посаді та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, позивач зазначила про те, що у відповідності до Штатного розпису на 2020 р. у відділі конституційного права має бути 4 головних спеціаліста і на день повідомлення ОСОБА_1 про скорочення у цьому відділі працювало головних спеціалістів у такій же кількості, тобто фактично ніякого скорочення не було. Також, у період з 27.02.2020 р. (дата ознайомлення із попередженням) по 11.06.2020 р. (дата звільнення) у Міністерстві були вакантні посади, на підтвердження чого до позову додані копії наказів Мін`юсту №916/к від 02.03.2020 р., № 1021/к та №1022/к від 05.03.2020 р. про оголошення конкурсів на 23 вакантні посади головних спеціалістів. Проте, жодної рівнозначної посади позивачу не було запропоновано.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що оскільки предметом спору у даній справі є звільнення позивача із займаної посади, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби, то посилання на протиправність інших наказів, зокрема, якими внесено зміни до штатного розпису/затверджено новий, та на інші накази відповідача, які стосуються інших працівників, не є предметом даного спору та не можуть враховуватись, як належні докази у даній справі. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Судом першої інстанції враховано, що починаючи з 13.02.2020, діє редакція ст. 87 Закону № 889, якою на момент попередження (27.02.2020 р.) позивача про наступне звільнення із займаної посади і прийняття (03.06.2020 р.) оскаржуваного Наказу №1910/к, чітко врегульована процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, що пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення з будь-яким державним службовцем не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. Судом висновано, що вжите у ч. 3 ст. 87 Закону № 889, слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Аналіз положень Закону № 889 у редакції Закону № 440, свідчить про хибність висновку позивача щодо неправомірного не обґрунтування відповідачем при звільненні причини звільнення із займаної посади головного спеціаліста відділу конституційного права саме її, адже п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889, пов`язує підстави припинення державної служби (у т.ч. скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) за ініціативою суб`єкта призначення з будь-яким державним службовцем. За наслідком розгляду даного спору, суд першої інстанції дійшов висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ № 1910/к, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законом № 889, тому відсутні підстави для визнання п. 1 цього наказу неправомірним, у зв`язку із чим, і відсутні підстави для застосування наслідків такого визнання.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк, 1) позивач при розгляді спору вказувала на невідповідність внесених до ст. 87 Закону України «Про державну службу» змін, положенням Конституції України, що зобов`язувало суд проаналізувати відповідність цих змін конституційним приписам; 2) судом першої інстанції не з`ясовано на якій підставі скорочено посаду саме позивача, а не будь-якого іншого працівника відділу; 3) позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади хоча такі на дату звільнення були у Міністерстві, що доводилось позивачем до суду, однак, було залишено поза увагою; 4) судом першої інстанції не було досліджено та проаналізовано накази про звільнення ОСОБА_2 від 17.01.2020 та від 14.01.2020 ОСОБА_3 , наказ від 05.03.2020 про переведення ОСОБА_4 , у контексті доводів позивача про відсутність фактичних змін у штатному розписі та кількості працівників відділу (фактичного скорочення не було).

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Так, Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» №3166-VI від 17.03.2011 р. (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин/надалі - Закон № 3166), визначає організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України, у ч. 1 ст. 3 якого вказано, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України.

Відповідно до норм ч. 1 та ч. 2 ст.6 Закону № 3166, міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України. Міністерство очолює міністр України, який є членом Кабінету Міністрів України.

За змістом ст. 11 Закону № 3166, в ній викладені положення щодо апарату міністерства, згідно із якими апарат міністерства - організаційно поєднана сукупність структурних підрозділів і посад, що забезпечують діяльність міністра, а також виконання покладених на міністерство завдань. Апарат міністерства очолює державний секретар міністерства. Апарат міністерства складається із секретаріату та самостійних структурних підрозділів. Структуру апарату міністерства затверджує міністр. Вимоги до формування структури апарату міністерства визначаються Кабінетом Міністрів України. Державні службовці апарату міністерства призначаються на посаду та звільняються з посади державним секретарем міністерства в порядку, передбаченому законодавством про державну службу. Працівники апарату міністерства приймаються на роботу та звільняються з роботи державним секретарем міністерства в порядку, передбаченому законодавством про працю.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 02.07.2014 р., затверджено Положення про Міністерство юстиції України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин/надалі - Положення №228), відповідно до п. 1 та п. 2 якого, Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мін`юст у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Пунктом 121 Положення № 228, встановлено, що повноваження керівника державної служби у Мін`юсті здійснює державний секретар Мін`юсту. Державний секретар Мін`юсту є вищою посадовою особою з числа державних службовців Мін`юсту. Державний секретар Мін`юсту підзвітний і підконтрольний Міністру.

За вимогами п. 122 Положення № 228, державний секретар Мін`юсту відповідно до покладених на нього завдань, у т.ч.: організовує роботу апарату Мін`юсту; забезпечує підготовку пропозицій щодо виконання завдань Мін`юсту та подає їх на розгляд Міністра; організовує та контролює виконання апаратом Мін`юсту Конституції та законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мін`юсту та доручень Міністра, його першого заступника та заступників, звітує про їх виконання; готує та подає Міністру для затвердження плани роботи Мін`юсту, звітує про їх виконання; призначає на посади та звільняє з посад у порядку, передбаченому законодавством про державну службу, державних службовців апарату Мін`юсту, укладає та розриває з ними контракти про проходження державної служби в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності; приймає на роботу та звільняє з роботи у порядку, передбаченому законодавством про працю, працівників апарату Мін`юсту, приймає рішення щодо їх заохочення, притягнення до дисциплінарної відповідальності; призначає на посаду та звільняє з посади працівників патронатної служби Міністра за його поданням, а також у зв`язку із звільненням Міністра; призначає на посаду та звільняє з посади керівників територіальних органів Мін`юсту та їх заступників, заступників керівників територіальних органів державної виконавчої служби, юрисдикція яких поширюється на територію однієї або кількох областей, Автономної Республіки Крим, міста Києва або Севастополя, присвоює їм ранги державних службовців, застосовує заходи заохочення та притягує до дисциплінарної відповідальності; забезпечує в установленому порядку організацію підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації державних службовців та інших працівників Мін`юсту; у межах повноважень, передбачених законом, дає обов`язкові для виконання державними службовцями та іншими працівниками Мін`юсту доручення; з питань, що належать до його повноважень, видає накази організаційно-розпорядчого характеру та контролює їх виконання; вносить подання щодо представлення в установленому порядку до відзначення державними нагородами України державних службовців та інших працівників апарату Мін`юсту, керівників територіальних органів Мін`юсту та їх заступників, заступників керівників територіальних органів державної виконавчої служби, юрисдикція яких поширюється на територію однієї або кількох областей, міста Києва або Севастополя.

Тож, з наведеного слідує, що державні службовці апарату Міністерства призначаються на посаду та звільняються з посад державним секретарем Мін`юсту в порядку, передбаченому законодавством про державну службу, у той час як інші працівники приймаються на роботу та звільняються з неї у відповідності до встановленого законодавством про працю порядку. При цьому, гранична чисельність державних службовців та працівників Мін`юсту затверджується Кабінетом Міністрів України. Структура апарату Мін`юсту затверджується Міністром. Штатний розпис і кошторис Мін`юсту затверджується державним секретарем Мін`юсту за погодженням з Мінфіном.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України «Про державну службу» (надалі також - Закон № 889 (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), який регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

При цьому, законодавство про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП) та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Тож, оскільки дія Закону № 889 поширюється безпосередньо на державних службовців міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, тому правовий статус державного службовця та правове регулювання відносин, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням і припиненням, визначається саме цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Тобто, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, що узгоджується зі ст. 5 Закону № 889.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 889, посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених ч.1 ст.1 цього Закону.

Так, порядок призначення на посаду державної служби визначено у ст. 31 Закону № 889, у відповідності до ч. ч. 1 та 2 якої, на посаду державної служби призначається переможець конкурсу. Рішення про призначення на посади державної служби категорій «Б» і «В» приймається керівником державної служби, якщо інше не передбачено законом.

Слід звернути увагу на тому, що предметом спору у даній справі є законність/незаконність звільнення позивача із займаної посади відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби.

У зв`язку з цим, слід наголосити, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 83 Закону № 889 (у редакції, що діяла з 25.09.2019 р. по 13.02.2020 р.), державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (ст.84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (ст.85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (ст.86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (ст.ст.87, 871 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (ст.88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (ст.43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (ст.881 цього Закону).

Згідно норм п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

При цьому, частиною 3 ст. 87 Закону № 889, передбачалось, що державний службовець, якого звільнено на підставі п.1 ч.1 цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Слід відмітити, що згідно з ч. 3 ст. 87 Закону № 889 (у редакції, що діяла до 25.09.2019 р.) процедура вивільнення державних службовців на підставі п.1 ч.1 цієї статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі п.1 ч.1 цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення. Тобто, ст. 87 Закону № 889, визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» № 117-IX від 19.09.2019 р. (надалі - Закон №117), з 25.09.2019 р. були внесені зміни та доповнення до ст. 87 Закону № 889, що свідчать про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку реорганізації або ліквідації державного органу. При цьому, виключення зі ст. 87 Закону № 889 бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі п.п.1 і 11 ч.1 цієї статті, не вказувало на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи ч. 3 ст. 5 Закону № 889, тому до спірних взаємовідносин необхідним було застосування загальних норм законодавства про працю, зокрема ст. ст.40 та 49-2 КЗпП, якими на власника або уповноважений ним орган покладається обов`язок при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та/або реорганізації при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду К/9901/2368/21 від 06.07.2021 р. (справа № 640/3456/20).

За даних обставин, слід звернути увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» № 440-IX від 14.01.2020 р. (набрав чинності 13.02.2020 р./надалі - Закон №440), ч. 3 ст. 87 Закону № 889, доповнено новим абзацом такого змісту: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п.п.1 та 11 ч.1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

Отже, починаючи з 13.02.2020, діє редакція ст. 87 Закону № 889, якою на момент попередження (27.02.2020 р.) позивача про наступне звільнення із займаної посади і прийняття (03.06.2020 р.) оскаржуваного Наказу №1910/к, чітко врегульована процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, що пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення з будь-яким державним службовцем не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

До того ж, як правильно зазначив суд першої інстанції, вжите у ч. 3 ст. 87 Закону № 889, слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби № 86р/з від 20.02.2020, при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду №К/9901/18243/21 від 28.07.2021 р. (справа №640/11024/20).

Колегія суддів вважає, що відповідач мав підстави не врахувати при звільненні позивача положення законодавства про працю та не мав обов`язку пропонувати позивачу вакантні посади державної служби.

У частині доводів апелянта про відсутність обґрунтування відповідачем при її звільненні з посади причин звільнення із посади головного спеціаліста відділу конституційного права саме її (позивача), колегія суддів вважає, що згідно приписів п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889, підстави припинення державної служби (у т.ч. скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) за ініціативою суб`єкта призначення пов`язується із будь-яким державним службовцем. Тобто, за даного правового регулювання, відповідач не мав обов`язку проводити порівняння продуктивності праці працівників відділу та наводити обґрунтування причин звільнення саме позивача, при цьому, що Наказом Мін`юсту № 4540/к, міністром була затверджена структура апарату Міністерства зі штатною чисельністю 1156 одиниць, у т.ч. відділ конституційного права - зі штатної численністю 6 одиниць. Згідно із цим, 27.01.2020 р. в.о. Державного секретаря був затверджений Штатний розпис на 2020 р. зі штатом у кількості 1156 штатних одиниць, у т.ч. відділ конституційного права - зі штатної численністю 6 одиниць, з яких головних спеціалістів - 4 одиниці. До того ж, затвердженими 13.02.2020 р. до Штатного розпису на 2020 р. змінами, із Управління конституційного права виведено 1 штатну одиницю - головного спеціаліста. У зв`язку зі скороченням штату, відповідачем 27.02.2020 р. письмово попереджено позивача про наступне звільнення не раніше ніж через 30 днів з дня ознайомлення із даним попередженням із займаної посади головного спеціаліста відділу конституційного права, що підтверджується матеріалами справи та не спростовується позивачем.

03.06.2020 державним секретарем Мін`юсту видано Наказ № 1910/к, п. 1 якого, наказано звільнити ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу конституційного права 11.06.2020 р. у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за наслідком розгляду даного спору, дійшов правильного висновку, про те, що приймаючи оскаржуваний наказ № 1910/к, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законом № 889, тому, відсутні підстави для визнання п. 1 цього наказу, неправомірним, у зв`язку із чим, відсутні підстави для застосування наслідків такого визнання. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, під час розгляду даного спору в суді, довів правомірність прийнятого наказу № 1910/к.

Колегія суддів зазначає, що згідно положень ч. 2 ст. 49-2 КЗпП (порядок вивільнення працівників) (у редакції від 02.04.2020, чинній на дату звільнення позивача з посади), При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу (змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу (звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу) та положення частини другої цієї статті (при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством). Таким чином, досліджуючи питання наявності/відсутності у відповідача обов`язку при звільненні позивача з посади враховувати переважне право на залешення на роботі, визначене КЗпП, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у редації законодавства, чинній на дату звільнення позивача з посади, зокрема, Закону України «Про державну службу» та КЗпП, обов`язку роботодавця переводити працівника на іншу посаду, за його згодою, як немає обов`язку пропонувати вакантну посаду (держслужбовцю можуть пропонувати будь-яку вакантну посаду держслужби у тому самому держоргані (за наявності). Тобто, пропозиція державному службовцю вакантної посади є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком. Немає переважного права на залишення на роботі (не застосовується положення ч. 2 ст. 49-2 КЗпП - переважне право на залишення на роботі) Згода профспілки на звільнення держслужбовця не отримується.

Щодо посилань апелянта на необхідність дослідження та врахування наказів про звільнення/переведення на посади Мін`юсту інших державних службовців, що були надані позивачем на підтвердження відсутності фактичного скорочення штату апарата Міністерства станом на момент ознайомлення із попередженням від 27.02.2020 р., зокрема, наказу від 05.03.2020 № 1016/к про переведення ОСОБА_4 з 03.03.2020 на посаду головного спеціаліста відділу конституційного права та державного будівництва Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту публічного права (а.с. 267 т. 1), колегія суддів наголошує на тому, що

накази, на які посилається позивач, є актами індивідуальної дії, які не стосуються спірних взаємовідносин саме між позивачем та Міністерством, не є предметом даного спору, з огляду на що, такі докази не є належними доказами у даній справі.

Стосовно посилань апелянта на те, що позивач при розгляді спору вказувала на невідповідність внесених до ст. 87 Закону України «Про державну службу» змін, положенням Конституції України, що зобов`язувало суд першої інстанції проаналізувати відповідність цих змін конституційним приписам, колегія суддів їх не приймає, оскільки адміністративний суд не має повноважень при розгляді спору надавати оцінку конституційності/неконституційності положень законодавства та встановлювати це у мотивувальній частині, адже це є повноваженнями лише Конституційного Суду України за відповідною процедурою за наслідком провадження у справі. При цьому, для застосування положень ч. ч. 3-4 ст. 7 КАС України, суд має дійти висновку, що закон суперечить Конституції, чого у даному випадку, встановлено не було. Положення Закону № 889, неконституційними не визнавались, а тому, і відсутні підстави для не застосування їх у межах спірних правовідносин.

Підсумовуючи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що положення Закону України «Про державну службу» та КЗпП, у редакції на момент звільнення позивача з посади, не встановлювали обов`язку роботодавця пропозиції іншої посади державної служби, а також врахування переважного права залишення на роботі. Відповідачем дотримано приписи ст. 87 Закону України «Про державну службу», з якими пов`язується підстава звільнення, а також процедуру такого звільнення.

Тож, позовні вимоги не підлягають задоволенню, за наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до норм ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні) сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01 від 06.09.2005 р., п.89), «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 18.07.2006 р., п.23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04 від 10.02.2010 р., п.58) принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 09.12.1994 р., п.29).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко

Повний текст постанови складено 11.07.2022.