Справа № 240/5009/20
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2022-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року м. Житомир справа № 240/5009/20

категорія 111060000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Капинос О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Житомирській області, третя особа - Пенсійний фонд України про визнання протиправною та скасування податкової консультації та рішення,

встановив:

Позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовною заявою у якій просить (із врахуванням доповнень та уточнень):

- визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України за №713/6/99-00-04-06-03-06/1ПК від 20.02.2020 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення №4011/6/99-00-08-06-01-06 від 31.01.2020 року, в частині зобов`язання ГУ ДПС у Житомирській області сформувати та направити нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) відносно нього, з урахуванням викладеного в даному рішенні, яке винесене Державною податковою службою України ;

- визнати протиправним та скасувати рішення №16023/6/99-00-08-06-01-06 від 13.05.2020 року винесене Державною податковою службою України яким нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 31.03.2020 року №Ф-15926- 52 ГУ ДПС у Житомирській області, сформовану відносно нього залишено без змін, а скаргу на дану вимогу - без задоволення;

- визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Житомирській області, щодо взяття на облік з 4 червня 2019 року його як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - самозайняту особу, яка провадить незалежну професійну діяльність;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Житомирській області зняти з 4 червня 2019 року його з податкового обліку, як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - самозайняту особу, яка провадить незалежну професійну діяльність;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) від 31.03.2020 року №Ф-15926-52 сформовану відносно нього в повному обсязі;

- стягнути з бюджетних асигнувань Державної податкової служби України та Головного управління ДПС у Житомирській області солідарно, на його користь, моральну шкоду в розмірі 25 (двадцять п`ять тисяч) грн.00 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЖТ №00897 від 30.11.2017 року, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Житомирської області, посвідчення адвоката №000897 від 30.11.2017, наприкінці січня 2018 почав займатися індивідуальною адвокатською діяльністю. В грудні 2019 року, отримав вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2019 року №0-15926-52 , відповідно до якої у нього наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску. З метою з`ясування всіх обставин, позивач звернувся до Державної податкової служби України. За результатом розгляду його скарги про скасування вимоги відповідач 1, прийняв рішення від 31.01.2020 року №4011/6/99-00-08-06-01-06, яким скасував та відкликав дану вимогу, посилаючись на те, що вона була направлена з порушенням встановленого порядку, але зазначив, що не скасовує суму недоїмки по суті та зобов`язав ГУ ДПС у Житомирській області сформувати та направити нову вимогу. 03 квітня 2020 року, на його адресу надійшла нова сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 31.03.20201 №Ф-15926-52 відповідно до якої повідомлено, що станом на 31.03.2020 заборгованість становить 20 845,44 грн. Вищезазначена вимога, була також оскаржена, однак рішенням від 13.05.2020 №16023/6/00-08-06-01-06 ДПС України залишена без змін. Крім того, ДПС України за наслідками розгляду звернення позивача, надала індивідуальну податкову консультацію, за №713/6/99-00-04-06-03-06ДПК від 20.02.2020. З вищевказаними рішеннями податкових органів в частині зобов`язання ГУ ДПС у Житомирській області сформувати та направити нову вимогу та рішенням про залишення без задоволення скарги на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 31.03.2020 МФ-15926-52, а також наданою індивідуальною податковою консультацією і новою вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 31.03.2020 року №Ф-15926-52 позивач не погоджується, вважає, що вони є протиправними (неправомірними), винесені з порушенням принципу законності, оскільки суб`єктом в

Обґрунтовуючи позовні вимоги звертає увагу, що перебуває на обліку в контролюючому органі, відповідно до довідки про взяття на облік платника податків, відомості щодо якого не підлягають включенню до Єдиного державного реєстру №001 від 24.01.2018 року (форма №34-ООП), отже облік його в інформаційних системах як особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, з присвоєнням ознаки "платник не подав заяви для взяття на облік" - є протиправним.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 12.01.2021 позов задоволено частково, ухвалено:

Визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України за №713/6/99-00-04-06-03-06/1ПК від 20.02.2020 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової служби України №4011/6/99-00-08-06-01-06 від 31.01.2020 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової служби України №16023/6/99-00-08-06-01-06 від 13.05.2020.

Визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Житомирській області, щодо взяття на облік з 4 червня 2019 року ОСОБА_1 як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - самозайняту особу, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Житомирській області зняти з 4 червня 2019 року ОСОБА_1 з податкового обліку, як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - самозайняту особу, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) від 31.03.2020 року №Ф-15926-52 сформовану відносно ОСОБА_1 .

У решті позовних вимог відмовити.

Постановою Касаційного адміністративного суду від 16.09.2021 у справі 240/5009/20 рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 січня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2021 року скасовано.

Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, Верховний Суд зазначив наступне:

У межах цієї справи поза оцінкою та дослідженням судів першої та апеляційної інстанцій залишились обставини щодо дотримання відповідачем обов`язку повідомлення Позивача про необхідність подання заяви для взяття його на облік як платника єдиного внеску. Поза правовою оцінкою судів залишились також і доводи позивача щодо невідповідності норм Порядку №1162 Закону №2464-VI.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації Державної податкової служби України за №713/6/99-00-04-06-03-06/1ПК від 20 лютого 2020 року, суди першої та апеляційної інстанцій, роблячи протилежні висновки щодо надання/ненадання відповідей на поставлені позивачем запитання, не звернули уваги на те, що, оскаржуючи в судовому порядку індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, позивач наголошував на тому, що викладені в такій консультації висновки суперечать нормам та змісту відповідного податку чи збору.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішень Державної податкової служби України: №4011/6/99-00-08-06-01-06 від 31 січня 2020 року в частині зобов`язання ГУ ДПС у Житомирській області сформувати та направити нову вимогу про сплату боргу (недоїмки), з урахуванням викладеного в даному рішенні, яке винесене Державною податковою службою України та №16023/6/99-00-08-06-01-06 від 13 травня 2020 року, яким нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 31 березня 2020 року №Ф-15926-52 ГУ ДПС у Житомирській області, залишено без змін, а скаргу на вимогу - без задоволення. В даному випадку судами не перевірено чи порушено спірними рішеннями Державної податкової служби України права та інтереси Позивача у сфері публічно-правових відносин.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДПС у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) від 31 березня 2020 року №Ф-15926, не досліджено чи дотримано Державною податковою службою України передбачені Законом № 2464-VI з урахуванням змін, внесених Законом № 540-IX, строки надсилання Позивачу рішення за результатами розгляду скарги. Разом з цим, відсутність наданої судами оцінки дотримання процедури розгляду скарги Позивача на вимогу про сплату боргу не дає можливості сформувати висновки щодо наявності або відсутності правових підстав для сплати позивачем єдиного соціального внеску як самозайнятої особи, що отримує пенсію за вислугу років та є інвалідом третьої групи.

Ухвалою від 04.10.2021 прийнято справу до провадження суддею Капинос О.В. та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідачі надали додаткові пояснення до відзиву, в яких зазначив, що відповідно до витягу з Реєстру страхувальників №45, від 15 січня 2020 року ОСОБА_2 взято на облік платника єдиного внеску 04 червня 2019 року та згідно форми № 2 - ЄСВ. Обов`язок стати на облік у контролюючих органах самозайнятої особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, як платник податків і як платник єдиного внеску виникає у адвоката, якщо до Єдиного реєстру адвокатів України внесено запис про здійснення адвокатської діяльності індивідуально, і така діяльність не є припиненою або зупиненою. При цьому, позивачу направлено повідомлення про взяття на облік платника єдиного податку згідно форми № 2- ЄСВ. ДПС України зазначає, що оскаржувана індивідуальна податкова консультація є обґрунтована та правомірна не повинна за собою нести скасування чи поновлення виконавчих документів прийнятих контролюючим органом до відповідного платника.

Крім того, скарга подана позивачем 9 квітня 2020 року та надійшла на адресу ДПС України 13 квітня 2020 та була розглянута 15 травня 2020 року, враховуючи строки передбачені Законом 2464-VI з урахуванням змін внесених Законом 540-X, строки надсилання позивачу рішення за результатами розгляду скарги не порушені. Отже, вважає позов безпідставний.

Позивач надав додаткові пояснення до позову, в яких зазначив, що контролюючим органом грубо порушено встановлену процедуру взяття на облік платника ЄСВ, оскільки ним не було повідомлено про необхідність подання заяви за формою 1-ЄСВ та в свою чергу не було вручено або направлено повідомлення про взяття на облік платником єдиного внеску за формою 2-ЄСВ. Вказує, що він є адвокатом, пенсіонером, особою з інвалідністю, перебуває на податковому обліку, як особа, на яку не поширюється дія Закону №755.

Усною ухвалою від 31.01.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідачів просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа в судове засідання не з"явилась, повідомлена про розгляд справи належним чином.

Ухвалою від 22.02.2022 суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є адвокатом відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЖТ №00897 від 30.11.2017, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Житомирської області та посвідчення №000897 від 30.11.2017.

Відповідно до довідки від 24.01.2018 №001 ОСОБА_1 взятий на облік платника податків за №842.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 виданого від 28 лютого 2019 року ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи.

Відповідно до витягу з Реєстру страхувальників №45, від 15 січня 2020 року ОСОБА_1 взятий на облік платника єдиного внеску 04 червня 2019 року.

13 листопада 2019 року ГУ ДПС у Житомирській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-15926-52, відповідно до якої у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску.

26 грудня 2019 року позивачем на адресу ДПС України було направлено скаргу з проханням скасувати вимогу №Ф-15926-52 від 13 листопада 2019 року.

31 січня 2020 року рішенням №4011/6/99-00-08-06-01-06 ДПС України скасував оскаржувану вимогу, зобов`язав ГУ ДПС у Житомирській області сформувати на направити нову вимогу стосовно ОСОБА_1

25 січні 2020 року позивач звернувся до ДПС України із зверненням на отримання індивідуальної податкової консультації.

20 лютого 2020 року ДПС України надало податкову консультацію ОСОБА_1

31 березня 2020 року ГУ ДПС у Житомирській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-15926-52 , відповідно до якої у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску.

09 квітня 2020 року позивачем на адресу ДПС України було направлено скаргу з проханням скасувати вимогу №Ф-15926-52 від 31 березня 2020 року.

13 травня 2020 року рішенням №16023/6/99-00-08-06-01-06 ДПС України оскаржувану вимогу, залишено без змін.

Перевіряючи спірні дії та рішення відповідача на відповідність вимогам ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України, та з врахуванням висновків Верховного Суду , суд виходить з наступного.

Щодо позовних вимог визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України за №713/6/99-00-04-06-03-06/1ПК від 20.02.2020 року.

Відповідно до підпункту 19-1.1.28 пункту 19-1.1 статті 19-1 ПК України з-поміж функцій контролюючих органів визначено надання індивідуальних податкових консультацій з питань податкового та іншого законодавства, контроль за додержанням якого, покладено на контролюючі органи.

За змістом підпункту 14.1.172 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова консультація - індивідуальна податкова консультація та узагальнююча податкова консультація, що надаються в порядку, передбаченому цим Кодексом;

Чинною на час виникнення спірних правовідносин редакцією пункту 52.1 статті 52 ПК України передбачено, що за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

За змістом пункту 52.2 статті 52 ПК України індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

За вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній або письмовій формі. Індивідуальна податкова консультація, надана в письмовій формі, обов`язково повинна містити назву - податкова консультація, реєстраційний номер в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства (пункт 52.3 статті 52 ПК України).

Згідно з пунктом 53.1 статті 53 ПК України не може бути притягнуто до відповідальності, включаючи фінансової (штрафні санкції та/або пеня), платника податків (податкового агента та/або його посадову особу), який діяв відповідно до індивідуальної податкової консультації, наданої йому у письмовій формі, а також узагальнюючої податкової консультації, за діяння, що містить ознаки податкового правопорушення, зокрема на підставі того, що у подальшому така податкова консультація була змінена або скасована. Положення абзацу першого цього пункту застосовуються до індивідуальної податкової консультації, за умови що вона зареєстрована в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій. У разі коли положення індивідуальної податкової консультації суперечать положенням узагальнюючої податкової консультації, застосовуються положення узагальнюючої податкової консультації. Платник податків та/або податковий агент, які діяли відповідно до податкової консультації, не звільняються від обов`язку сплати податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом.

Відповідно до пункту 53.2 статті 53 ПК України платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Зміст наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що податкова консультація за своєю правовою природою є фактично відповіддю контролюючого органу платнику податків на його питання й повинна містити конкретні роз`яснення такому платнику практичної форми та/або моделі його поведінки у визначеному колі податкових правовідносин.

Отже податкова консультація (індивідуальна), як методична й практична допомога платнику податків при виконанні ним податкового обов`язку, фактично, за всіма процедурами (нарахування та сплата платежів, пені, штрафних санкцій, оскарження дій контролюючих органів тощо): 1) надається платнику податків для правильності практичного застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акту з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності; 2) має індивідуальний характер і може використовуватися лише платником податків, якому така консультація надана; 3) не може встановлювати (змінювати чи припиняти) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування; 4) має мету - викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту конкретної правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.

Статтею 52 Податкового кодексу України передбачені обов`язкові вимоги щодо змісту податкової консультації та встановлено обов`язок контролюючих органів надавати податкові консультації з питань практичного застосування норм податкового законодавства, то відповідно платник податків має право на її отримання. Ненадання такої консультації або надання неякісної та/або незаконної податкової консультації, податковий орган тим самим порушує право платника податків на отримання інформації про практичне застосування норм законодавства та відповідного блага, передбаченого пунктом 53.1 статті 53 Податкового кодексу України, у вигляді отримання консультації, яка могла б дозволити платнику податків застосовувати норму податкового законодавства певним чином без ризику притягнення до відповідальності. Тобто, надана податкова консультація, яка містить цитати нормативно-правових актів, але ніяких висновків або рекомендацій щодо їх застосування не має, або незаконна податкова консультація, підлягає скасуванню.

Виходячи із змісту положень наведених вище норм ПК України, обов`язковими складовими письмової податкової консультації є:

- опис питань, що порушуються платником податків;

-обґрунтування застосування норм законодавства з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків;

-висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

25 січня 2020 року позивач звернувся до ДПС України із зверненням на отримання індивідуальної податкової консультації, у якому просив роз`яснити йому:

- Чи зобов`язаний він сам особисто, подавати про себе інформацію, щодо наявності статусу інваліда контролюючому органу, а також роз`яснити порядок отримання ДФС такої інформації відносно особи?

- Чи зобов`язаний він, як фізична особа, яка провадить незалежну професійну діяльність та є інвалідом сплачувати ЄСВ, враховуючи те, що своєї добровільної згоди на його сплату не надавав?

- Чи буде він звільнений від сплати ЄСВ, якщо відносно нього, буде у встановленому порядку внесено обов`язкову інформацію про інвалідність (із зазначенням її терміну) до інформаційної системи органу доходів і зборів ("Реєстру страхувальників», ІТ "Податковий блок")?

20 лютого 2020 року ДПС України надано податкову консультацію, в якій з посиланням на положення чинного законодавства зазначено таке:

"…Фізичні особи - підприємці звільняються від обов`язку сплачувати єдиний внесок за себе, якщо вони отримують пенсію за віком, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058, та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність положення цієї норми не застосовуються. Враховуючи викладене, особа з інвалідністю, яка здійснює незалежну адвокатську діяльність зобов`язана визначати базу нарахування єдиного внеску та сплачувати суму внеску у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць.

Між Державною податковою службою України та Пенсійним фондом України складено Протокол про обмін інформацією щодо даних про платників єдиного внеску (фізичних осіб - підприємців та членів фермерських господарств, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підстав ах), які отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю або досягай пенсійного віку (далі - Протокол).

Відповідно до норм цього Протоколу, Пенсійний фонд України надає Державній податковій службі України інформацію щодо фізичних осіб (платників єдиного внеску) про те, що вони є пенсіонерами за віком або особам з інвалідністю з зазначенням дати встановлення пенсії або інвалідності.

Слід наголосити, що право щодо визначення фізичних осіб - підприємців, які будуть відповідати всім вимогам, зазначеним в частині четвертій ст. 4 Закону № 2464 та які є пенсіонерами за віком відповідно до Закону № 1058 або особами з інвалідністю, належить виключно Пенсійному фонду України. Державна податкова служба України є користувачем такої інформації відповідно до Протоколу".

З викладеної консультації слідує, що на поставлені позивачем питання не надано конкретних та чітких відповідей, що стосуються саме конкретної особи- позивача, про що він наголошував у заяві.

Суд звертає увагу на те, що позивач просив надати роз"яснення щодо застосування норм законодавства відносно нього як фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність та одночасно є пенсіонером та має інвалідність.

В той же час, у консультації відповідачем процитовано та зроблено аналіз норм закону №2464 що стосується фізичних осіб-підприємців, тоді як особи, які провадять незалежну професійну діяльність та фізичні особи-підприємці мають різний статус та є різними поняттями. При цьому, позивач не є фізичною особою-підприємцем.

Крім того, у податкові консультації здійснюється посилання на те, що саме Пенсійний фонд України відповідно до протоколу про обмін інформацією щодо даних про платників єдиного внеску, які отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, надсилає ДПС України інформацію щодо фізичних осіб про те, що вони є пенсіонерами за віком або особами з інвалідністю. Разом з тим, у листі Пенсійного фонду від 25.02.2020 зазначено, що відповідно до цього ж протоколу, така інформація надається виключно за запитом ДПС України.

З викладеного слідує, що в оскарженому документі наведено лише перелік норм Податкового кодексу України та викладено їх зміст, що не може вважатись податковою консультацією, оскільки вона не дає можливості платнику податку застосувати її на практиці для вирішення конкретного питання.

Також необхідно звернути увагу, що у процесі нормативного регулювання оподаткування важливим є забезпечення справедливого балансу інтересів держави та платника податків, адже можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних ним дій має фундаментальне значення для правильності його застосування, а у випадку неоднозначності нормативних приписів підлягає застосуванню підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника.

Таким чином, згідно змісту такої консультації, слідує, що в ній не викладено опису всіх питань, що порушені платником, а також не зазначено порядок застосування норм податкового законодавства з урахуванням фактичних обставин. Водночас зміст податкової консультації зведений до цитування положень Податкового кодексу України, що не є роз`ясненням поставленого питання та суперечить встановленим законодавством нормам. Вказане не спростовано відповідачем.

Зазначене свідчить про те, що надана позивача індивідуальна податкова консультація не відповідає вимогам, встановленим положеннями пункту 52.4 статті 52 Податкового кодексу України, оскільки не містить обов`язкових вимог, а саме: опису питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків; обґрунтування застосування норм законодавства; висновку з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

З огляду на встановлені обставини та досліджені докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що відповідач не виконав свій обов`язок щодо надання податкової консультації, який передбачений ст.52 ПК України.

Таким чином, оскільки оскаржувана індивідуальна податкова консультація не містить повної обґрунтованої відповіді на поставлені позивачем питання, а фактично складається лише з переліку правових норм, суд дійшов висновку про недотримання відповідачем вимог податкового законодавства, що є підставою для скасування необґрунтованої індивідуальної податкової консультації.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії Головного управління ДПС у Житомирській області, щодо взяття на облік з 4 червня 2019 року його як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - самозайняту особу, яка провадить незалежну професійну діяльність та зобов`язання Головне управління ДПС у Житомирській області зняти з 4 червня 2019 року його з податкового обліку, як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - самозайняту особу, яка провадить незалежну професійну діяльність.

За приписами підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті14 Податкового кодексу України самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від5 липня 2012 року №5076-VI (надалі також- Закон №5076-VI) адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до частини третьої статті 4, частини першої статті 13 Закону №5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Пунктом 16.1 статті 16 ПК України передбачений обов`язок платник податків стати на облік у контролюючих органах в порядку, встановленому законодавством України.

Статтею 63 ПК України регламентовано загальні положення щодо обліку платників податків.

Пунктами 63.1, 63.2 статті 63 ПК України передбачено, що облік платників податків ведеться з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Взяттю на облік або реєстрації у контролюючих органах підлягають всі платники податків. Взяття на облік у контролюючих органах юридичних осіб, їх відокремлених підрозділів, а також самозайнятих осіб здійснюється незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того або іншого податку та збору.

Згідно з пунктом 178.1 статті 178 ПК України (яка регламентує оподаткування доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність) особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу.

За змістом пунктів 65.2, 65.3 статті 65 ПК України облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр) записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів. Для взяття на облік фізичної особи, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, така особа повинна подати заяву та документи особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу до контролюючого органу за місцем постійного проживання.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Пункт 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI передбачає, що платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №2464-VI облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.

Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Взяття на облік осіб, зазначених в абзацах четвертому, шостому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", - здійснюється не пізніше наступного робочого дня з дня отримання від них відповідної заяви.

За змістом частини четвертої статті 5 Закону № 2464-VI обов`язки платників єдиного внеску виникають у осіб, зазначених в абзацах четвертому, шостому та сьомому пункту 1, пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - з початку провадження відповідної діяльності.

Відповідно до статті 5 Закону №2464-VI розроблено Порядок обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 24 листопада 2014 року № 1162, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 03 грудня 2014 року за № 1553/26330, (надалі також - Порядок № 1162), який є нормативно-правовим актом у розумінні частини 3 статті 117 Конституції України.

Цим Порядком визначаються питання взяття на облік, внесення змін до облікових даних та зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у територіальних органах Державної фіскальної служби України, надання контролюючим органам відомостей про зміну класу професійного ризику виробництва Фондом соціального страхування за період до 01 січня 2016 року, надання Пенсійному фонду України та фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про взяття/зняття з обліку платників єдиного внеску (пункт 2 розділу І Порядку № 1162).

Пунктом 1 розділу III Порядку № 1162 визначено, що взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону № 755, контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ згідно з додатком 1, заяви про взяття на облік платника єдиного внеску (члена фермерського господарства) за формою № 12-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку.

Відповідно до п.2 розділу ІІІ Порядку №1162 платники єдиного внеску, зазначені в пункті 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, подають заяву за формою №1-ЄСВ (додаток 1) протягом 10 календарних днів після державної реєстрації незалежної професійної діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання документа, що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності.

Відповідно до п.3 розділу ІІІ Порядку №1162 платникам єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону №755-IV, контролюючим органом наступного робочого дня з дня взяття на облік безоплатно надсилається (вручається) повідомлення про взяття їх на облік за формою №2-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку.

Згідно з пунктом 4 Розділу VІ Порядку №1162 якщо контролюючими органами при здійсненні своїх функцій за результатами перевірок та звірок, або на підставі інформації від третіх осіб, або на підставі даних інших державних органів чи відповідних державних реєстрів встановлено, що: фізична особа, зареєстрована як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, але не перебуває на обліку чи знята з обліку в контролюючому органі, то такий орган повідомляє таку особу про необхідність подання заяви за формою 1-ЄСВ для взяття її на облік як платника єдиного внеску. Така фізична особа обліковується в реєстрі страхувальників як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, з ознакою "платник не подав заяви для взяття на облік".

Проаналізувавши наведені вище положення ПК України, Закону №2464-VI та Закону №5076-VI, Порядку №1162 суд дійшов висновку, що фізична особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, у тому числі й адвокатську, підлягає взяттю на облік у контролюючому органі, в тому числі й як платник єдиного соціального внеску.

Необхідно зазначити й те, що, як це передбачено Порядком №1162, невиконання такого обов`язку самозайнятою особою у визначені законодавством строки та отримання контролюючим органами інформації про те, що фізична особа, зареєстрована як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, але не перебуває на обліку в контролюючому органі, породжує зобов`язання у податкового органу щодо обліку такої в реєстрі страхувальників як особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, з ознакою "платник не подав заяви для взяття на облік".

В той же час, пункт 4 Розділу VІ Порядку №1162 визначає обов`язок контролюючого органу повідомити особу про необхідність подання заяви за формою 1-ЄСВ для взяття її на облік як платника єдиного внеску.

Позивач самостійно не подавав заяви за формою №1-ЄСВ до контролюючого органу про взяття на облік як платника єдиного внеску, у зв"язку з чим відповідач самостійно поставив позивача на облік як платника єдиного внеску 04 червня 2019 року.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідач не виконав обов"язку повідомити позивача про необхідність подання заяви за формою 1-ЄСВ для взяття його на облік як платника єдиного внеску, що відповідачем не спростовано.

Крім того, відповідно до п.3 розділу ІІІ Порядку №1162 платникам єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону №755-IV, контролюючим органом наступного робочого дня з дня взяття на облік безоплатно надсилається (вручається) повідомлення про взяття їх на облік за формою №2-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази надсилання або вручення позивачу повідомлення про взяття на облік за формою №2-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку.

На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів відповідач таких доказів не надав та доводи позивача з даного приводу не спростував.

Суд зазначає, що не направлення позивачу такого повідомлення позбавило його можливості бути обізнаним про обов"язок ним сплати єдиного внеску, що потягло за собою нарахування податкової заборгованості та винесення податкової вимоги.

Зазначене свідчить про те, що відповідачем не дотримано процедуру взяття на облік платника єдиного внеску на загальнообов"язкове державне соціальне страхування - самозайняту особу, яка провадить незалежну професійну діяльність та повідомлення про взяття на такий облік, що не узгоджуються з нормами Порядку №1162, якими визначено процедуру взяття на облік платників єдиного внеску.

Суд зазначає, що практика Верховного Суду побудована таким чином, що перед усім у таких спорах оцінці підлягають доводи щодо допущення процедурних порушень податковим органом, що впливають на правомірність рішення суб`єкта владних повноважень, а якщо порушення процедури, не визнано судом таким, що тягне протиправність рішення, необхідно переходити до перевірки наявності правових підстав для сплати того чи іншого податку чи збору.

Враховуючи встановлений судом факт порушення процедури взяття позивача на облік як платника єдиного внеску та повідомлення про взяття на облік, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій Головного управління ДПС у Житомирській області, щодо взяття на облік з 4 червня 2019 року його як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - самозайняту особу, яка провадить незалежну професійну діяльність та зобов"язання позивача зняти з такого обліку.

У зв"язку з визнанням судом неправомірними дій податкового органу щодо взяття на облік позивача як платника єдиного внеску, як наслідок протиправною є податкова вимога про Головного управління ДПС у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) від 31.03.2020 року №Ф-15926-52 сформована відносно позивача в повному обсязі.

При цьому, що стосується доводів позивача та про недотримання ДПС України строку розгляду скарги на податкову вимогу.

Згідно з частиною четвертою статті 25 Закону №2464-VI, в редакції, чинній на час подання позивачем скарги від 2 квітня 2020 року, скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до податкового органу вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це податкового органу, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску. Не підлягають оскарженню зобов`язання зі сплати єдиного внеску, самостійно визначені платником.

Податковий орган, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 20 календарних днів з дня отримання скарги на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Керівник (його заступник або уповноважена особа) податкового органу може прийняти рішення про подовження строку розгляду скарги платника єдиного внеску понад встановлений строк, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника єдиного внеску до закінчення 20-денного строку. Якщо вмотивоване рішення за скаргою платнику єдиного внеску не надсилається протягом 20-денного строку або протягом строку, подовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) податкового органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску з дня, наступного за останнім днем закінчення строків.

Отже, юридичним наслідком порушення контролюючим органом строку розгляду скарги, тобто не направлення впродовж визначених Законом № 2464-VI строків платнику податків вмотивованого рішення за результатами розгляду скарги, є визнання скарги такою, що повністю задоволена на користь платника податків з наступного за днем закінчення зазначених строків дня. В свою чергу, визнання скарги повністю задоволеною означає, що оскаржене рішення контролюючого органу з цього часу припинило регулюючу дію та не створює для платника податків юридичного обов`язку.

Разом з тим, пунктом 36 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX (надалі також - Закон № 540-IX), який набрав чинності 2 квітня 2020 року) розділ VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" доповнити пунктом 9-13 та 9-14 такого змісту: Тимчасово, на період до 31 травня 2020 року (включно), зупиняється встановлений цим Законом строк розгляду скарг платників податків єдиного внеску, що надійшли/надійдуть до 31 травня 2020 року та/або які не розглянуті станом на 18 березня 2020 року. Таке зупинення не породжує будь-яких наслідків, передбачених частиною четвертою статті 25 цього Закону. Податковий орган, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Судом встановлено, що скарга подана позивачем 9 квітня 2020 року, зареєстрована в ДПС України 13 квітня 2020 та була розглянута 15 травня 2020 року, тобто в межах встановленого строку. При цьому, позивачем не заперечується факт дотримання Державною податковою службою України передбачені Законом № 2464-VIз урахуванням змін, внесених Законом №540-IX, строк надсилання рішення за результатами розгляду скарги.

Відтак, доводи позивача з даного приводу безпідставні.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішень Державної податкової служби України: №4011/6/99-00-08-06-01-06 від 31 січня 2020 року в частині зобов`язання ГУ ДПС у Житомирській області сформувати та направити нову вимогу про сплату боргу (недоїмки), з урахуванням викладеного в даному рішенні, яке винесене Державною податковою службою України та №16023/6/99-00-08-06-01-06 від 13 травня 2020 року, яким нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 31 березня 2020 року №Ф-15926-52 ГУ ДПС у Житомирській області, залишено без змін, а скаргу на вимогу - без задоволення, Суд звертає увагу на таке.

26 грудня 2019 року позивачем на адресу ДПС України було направлено скаргу з проханням скасувати вимогу №Ф-15926-52 від 13 листопада 2019 року.

31 січня 2020 року рішенням №4011/6/99-00-08-06-01-06 ДПС України скасував оскаржувану вимогу, зобов`язав ГУ ДПС у Житомирській області сформувати на направити нову вимогу стосовно ОСОБА_1

09 квітня 2020 року позивачем на адресу ДПС України було направлено скаргу з проханням скасувати вимогу №Ф-15926-52 від 31 березня 2020 року.

13 травня 2020 року рішенням №16023/6/99-00-08-06-01-06 ДПС України оскаржувану вимогу, залишено без змін.

Конституцією України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

У постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року у справі №800/541/16 підкреслено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Правові підстави та порядок подання скарги на вимоги про сплату недоїмки на час спірних правовідносин були передбачені частиною четвертою статті 25 Закону №2464-VI. За змістом наведеної норми податковий орган, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Так, рішення суб`єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, таке рішення прийняте владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюване рішення є юридично значимими, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, який неодноразово висловлював позицію про те, що рішення про результати розгляду скарги, само по собі не має юридичного значення для цілей створення правових наслідків для платника податків, оскільки не має безпосереднього впливу на суб`єктивні права та обов`язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку.

Така позиція висловлювалась Верховним Судом, зокрема, в постановах від 31 травня 2019 у справі № 826/1023/16, від 11 червня 2019 року №826/45/18, від 24 червня 2019 року у справі № 826/11001/15, від 8 квітня 2021 року у справі № 640/16779/19.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Суд звертає увагу на те, що запроваджені Податковим кодексом України способи оскарження рішень податкових органів - адміністративний та судовий - повною мірою дають можливість платнику податків захистити порушене права, при цьому за механізмом їх реалізації вони не є тотожними, доводи позивача, викладені у скарзі, оцінені судом під час розгляду справи, а не шляхом оцінки рішення, прийнятого вищестоящим податковим органом за результатами адміністративного оскарження. Само по собі рішення, прийняте за результатами вирішення податкового спору у порядку досудового врегулювання, не створює, не змінює та не припиняє будь-яких прав та обов`язків.

Відтак, оскаржувані рішення про результати розгляду скарги самі по собі не є юридично значеним для позивача, оскільки не мають безпосереднього впливу на суб`єктивні права та обов`язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку, а відтак безпосередньо не порушує права та інтереси позивача. При цьому, юридично значимою для позивача є саме податкова вимога.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо моральної шкоди .

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Отже, під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі, до яких відносяться, зокрема, порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування.

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Аналогічна правова позиція щодо покладення обов`язку доказування моральної шкоди на позивача викладена у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №815/6107/17 і від 4 березня 2020 року у справі №815/2215/15, від 14 січня 2021 року у справі № 823/1181/18.

Суд зазначає, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Подібні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі №818/1429/17, від 28.11.2019 у справі № 826/27549/15.

При цьому, суд зазначає, що треба виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Зважаючи на наведене вище, оцінивши і проаналізувавши надані позивачем пояснення та докази, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що оскаржуваними діями (бездіяльністю) відповідачів йому заподіяно моральну шкоду, а саме позивач не надав належних пояснень та будь-яких доказів того, в чому полягає така шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань.

Відтак, позовні вимоги у цій частині є необґрунтовані, тому задоволенню не підлягають.

Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, суд також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі Ґарсія Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що …хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід….

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Державної податкової служби України (Львівська площа, 8, Київ 53, 04053, ), Головного управління ДПС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, Житомир, 10003, ) третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Пенсійний Фонд України (вул. Бастіонна, 9, Мсп601, Центральна Частина Києва, Київ, 01601, ) про визнання протиправною та скасування податкової консультації та рішення задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України за №713/6/99-00-04-06-03-06/1ПК від 20.02.2020 року.

Визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Житомирській області, щодо взяття на облік з 4 червня 2019 року ОСОБА_1 як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - самозайняту особу, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Житомирській області зняти з 4 червня 2019 року ОСОБА_1 з податкового обліку, як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - самозайняту особу, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) від 31.03.2020 року №Ф-15926-52 сформовану відносно ОСОБА_1 .

У решті позовних вимог відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос