Справа № 120/3543/22
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2022-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

11 липня 2022 р. Справа № 120/3543/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні питання про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про скасуванння державної реєстрації

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про скасуванння державної реєстраціїю, в якій позивачка просить:

- скасувати у Державному земельному кадастрі України: державну реєстрацію та кадастровий номер №:03:002:0007 та №:03:002:0008 земельної ділянки загальною площею 0, 3084 га (ділянка № НОМЕР_1 площею 0,2473 га та ділянка № НОМЕР_2 площею 0,0611 га), розташовані по АДРЕСА_1 , згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №202900, виданого 21 грудня 2004 року ОСОБА_2 на підставі рішення Лавривської сільської ради 10 сесії 4 скликання від 29.12.2003 року , яке визнано нечинним відповідно до постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2013 року у справі №2-а-58/11/0203;

- скасувати у Державному земельному кадастрі України: державну реєстрацію та кадастровий номер №:03:002:0006 земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що розташована по АДРЕСА_1 , згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №202899, виданого 21 грудня 2004 року ОСОБА_2 на підставі рішення Лавривської сільської ради 10 сесії 4 скликання від 29.12.2003 року , яке визнано нечинним відповідно до постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2013 року у справі №2-а-58/11/0203.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що управлінням не виконано постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2013 року у справі №2-а-58/11/0203.

03.06.2022 р. надійшов відзив, в якому вказано, що судовим рішенням не скасовано державну реєстрацію земельних ділянок в Державному земельному кадастрі. Відтак, вказав, що постанова Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2013 року у справі №2-а-58/11/0203 не стосується та не скасовує реєстрацію у Державному земельному кадастрі.

Оцінюючи позовні вимоги, суд доходить висновку, що спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, виходячи з наступного.

Так, як зазначено вище предметом спору у даній справі є вимога про скасування у Державному земельному кадастрі України державної реєстрації земельних ділянок із кадастровими номерами №:03:002:0007, №:03:002:0008 та №:03:002:0006, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень..

Згідно пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

В свою чергу, відповідно до пункту другого частини 1 статті 4 КАС України, публічно-правовий спір - хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника (наразі позивача у справі та певного кола фізичних осіб). Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Так, суд вказує, що право власності на земельні ділянки із кадастровими номерами №:03:002:0007, №:03:002:0008 та №:03:002:0006 зареєстровано за іншою особою, що підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку.

Більш того, право власності на земельну ділянку №:03:002:0008 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі рішення Вінницького районного суду від 30.10.2020 р. у справі №128/2159/20.

Стосовно земельної ділянки із кадастровим номером №:03:002:0006 то право власності на неї зареєстровано також на підставі рішення Вінницького районного суду від 30.10.2020 р. у справі №128/2159/20.

Отже, як видно підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки №:03:002:0008 та №:03:002:0006 стало не рішення Лавривської сільської ради 10 сесії 4 скликання від 29.12.2003 року, а рішення суду.

Окремо, суд вказує й на те, що розмір земельної ділянки із кадастровим номером №:03:002:0007 згідно відомостей із ДЗК становить 0,2473 га, в той час, як в постанові Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2013 року у справі №2-а-58/11/0203 скасовано державні акти на земельні ділянки площею 0,3084 та 0,2500 га.

Відтак, існує спір про право, відповідно, можна констатувати приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин, тому подальше оспорювання набуття особою цього права не може здійснюватися за правилами адміністративного судочинства у зв`язку з тим, що адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права користування/власності земельної ділянки.

Окремо суд вказує й на те, що підставою для звернення з позовом фактично, як вказує позивач, є саме невиконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2013 року у справі №2-а-58/11/0203.

Тут слід зазначити, що положення статті 383 КАС України визначають, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

При цьому, суд акцентує увагу, що статті 382 та 383 КАС України визначають різні способи судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

З огляду на вищенаведене, у разі невиконання чи неналежного виконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання чи неналежне виконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України зазначив, що фраза встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін судом, встановленим законом у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, відтак, слід закрити провадження у цій справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України згідно якого суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Наведений висновок суду відповідає правовій позиції ВП ВС постановах, що ухвалено у справах №820/4146/17 від 20.06.2018 року, №823/235/16 від 18.09.2018 року, №807/719/15 від 29.08.2018 року, 804/1001/16 від 18.04.2018 року, а також правовій позиції викладеній у постановах Верховного Суду України від 14 червня 2016 року у справі №21-41а16 та від 26 січня 2016 року у справі № 2а-10699/11/2670 (21-3367а15).

За таких обставин, суд доходить висновку, спір у даній справі не належить до юрисдикції адміністративних судів, а отже наявні підстави для закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 238, 256 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

провадження у справі закрити.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна