Справа № 420/16153/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/16153/21

Головуючий І інстанції: Іванов Е.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення - 12.11.2021р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення та зобов`язання винити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 7 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 04.03.2021р. №33, яким йому було відмовлено в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги;

- зобов`язати відповідача призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення II групи інвалідності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно відмовлено йому у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки відповідно до чинного законодавства він має право на її отримання, як інвалід ІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби, яку він проходив у Збройних Силах СРСР та 27.10.1983р. отримав травму.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано пункт 7 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 04.03.2021 року №33 Міністерства оборони України, яким ОСОБА_1 повернуто документи на доопрацювання з метою витребування медичних документів, які підтверджують факт отримання травми із зазначенням обставин, за якими її отримано. Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути по суті заяву ОСОБА_1 , яку згідно п.7 витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.03.2021 року №33 було повернуто на доопрацювання, з урахуванням висновків суду викладених у цьому рішенні, які стосуються достовірності довідки військової частини 03232 від 04.11.1983 №197. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник Міністерства оборони України 20.12.2021 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.11.2021 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач та його представник дане рішення суду 1-ї інстанції від 12.11.2021р. в апеляційному порядку не оскаржили.

13.01.2022р. матеріали даної справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Позивач та його представник своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом 1-ї інстанції встановлено наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в період 1983 року проходив військову службу у ЗС СРСР.

27.10.1983р. ОСОБА_1 під час виконання обов`язків військової служби, а саме, під час розгортання радіостанції на навчаннях на військовому полігоні отримав травму - струс головного мозку, що підтверджується довідкою від 04.10.1983р. №197, виданої військовою частиною 03232.

17.07.2019р. згідно із протоколом засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №1948, встановлено, що травма ОСОБА_1 пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби.

В подальшому, т.б. 04.03.2020р., під час огляду органами МСЕК ОСОБА_1 визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок травми, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою серії 12ААВ №725628 від 04.03.2020р. та посвідченням НОМЕР_1 .

Надалі, позивач, у зв`язку з набуттям права на отримання одноразової грошової допомоги, звернувся до Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки із відповідною заявою та пакетом документів про отримання грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлена інвалідність.

21.05.2020р. Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки направив Директору Департаменту фінансів Міністерства оборони України висновок, згідно якого зазначено про те, що ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлена інвалідність в додатках до якого вказано заяву позивача про виплату одноразової грошової допомоги та інші необхідні документи.

Проте, як вбачається з витягу з протоколу засідання від 06.08.2020р. №111, Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, розглянувши подані позивачем документи, дійшла висновку - про повернення заявнику на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги.

Підставою для повернення документів, згідно вищевказаного витягу, зазначено п.7, де зокрема ,вказано про те, що у наданих документах наявна довідка військової частини 03232 від 04.11.1983р. №197 про обставини травми ОСОБА_1 . Однак ця довідка складена за формою та змістом, який визначено наказом Міністра оборони СРСР від 09.09.1987р. №260 «О ведении в действие Положения о медецинском освидетельствовании в Вооруженных Силах СРСР (на мирное и военное время)», який був введений в дію з 01.01.1988р. До цієї дати нормативними актами Міністерства оборони форма довідки про обставини травми взагалі не визначалася, а до 01.01.1988р. діяв наказ Міністра оборони СРСР від 03.09.1973р. №185 «О введении в действие Положения о медецинском освидетельствовании в Вооруженных Силах СССР», яким передбачалася видача довідки про обставини травми, але форма цієї довідки не визначалася. Таким чином, комісія дійшла висновку, що надана позивачем довідка, яка складена в 1983 році, не може відповідати формі, яку визначено з 1988 року (а.с.18).

На підставі вищевказаного, позивачем та Одеським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки неодноразово направлялись запити задля отримання інформації та документів на підтвердження отримання травми позивачем та достовірності довідки військової частини 03232 від 04.11.1983р. №197 про обставини травми ОСОБА_1 , однак таких відомостей не містилось у відповідних органах (а.с.21-27).

Після отримання вищевказаних відповідей на запити, Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повторно звернувся із заявою щодо надання ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлена інвалідність.

Однак, як вбачається з п.7 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.03.2021р. №33 підполковнику запасу ОСОБА_1 (Одеський ОТЦКСП), звільненому 18.04.2005р., який є особою з інвалідністю II групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, повернуто документи на доопрацювання, оскільки дані документи потребують уточнень. Також у цьому протоколі повторно було зазначено і про не достовірність довідки військової частини 03232 від 04.11.1983р. №197 про обставини травми та враховано ті факти, що на запити до відповідних органів щодо підтвердження обставин отримання травми та достовірності зазначеної довідки повідомлено про те, що таких документів не виявлено та такі не передавались в архіви від військової частини 03232 (а.с.19).

Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з часткової неправомірності спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Статтею 17 Конституції України передбачено забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється у відповідності до положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року.

А як передбачено ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ.

Так, як слідує зі змісту положень ст.41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Основні ж засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені в Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ.

Відповідно до вимог ст.ст.1,2 вказаного Закону №2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

У відповідності до приписів п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

До того ж, згідно із ч.1 ст.16 цього ж Закону України №2011-ХІІ, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

У відповідності до п.4 ч.2 цієї ж статті, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно п.«б» ч.1 ст.16-2 Закону №2011-XII, одноразова грошова допомога призначається і виплачується в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи.

Водночас, у відповідності до ст.16-4 Закону №2011-XII, призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Отже, з системного аналізу наведених вище норм Закону вбачається, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності.

При цьому, слід зазначити, що аналогічна правова позиція з цього спірного питання була викладена як Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 18.11.2014 року по справі № 21-466а14, так і Верховним Судом, зокрема, у своїй постанові від 20.03.2018р. по справі №296/9364/16-а.

Одночасно, слід зазначити й про те, що механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві безпосередньо визначає «Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року.

Так, відповідно до приписів п.6 вказаного Порядку №975 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Пунктом 11 Порядку №975 визначено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Подання зазначених у п.11 Порядку №975 документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у ст. 16-4 Закону №2011-XII (зокрема, коли інвалідність є наслідком вчинення особою дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю), за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги.

Згідно із ч.8 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом 3-х років з дня виникнення у них такого права.

Як визначено частиною 2 п.3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Разом з тим, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 09.02.1999р. у справі №1-рп/99 зазначив, що принцип, закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку про те, що право позивача, як інваліда ІІ групи, на отримання одноразової грошової допомоги виникло саме з моменту встановлення йому цієї інвалідності, незалежно від часу, що минув після звільнення його з військової служби.

При цьому, слід зазначити, що особа набуває право на отримання одноразової грошової допомоги в разі встановлення їй інвалідності та це право, в свою чергу, не залежить від первинного чи повторного встановлення такої інвалідності.

Водночас, обов`язок перевірити, чи не настала інвалідність за обставин, перелік яких визначений у ст.16-4 Закону №2011-XII, покладено на орган, що приймає рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.

Порядок №975 не визначає який саме документ (медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, висновок експерта, протокол ВЛК, довідка МСЕК тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги.

Разом з тим, подання до Міноборони відповідного рішення ВЛК про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, яким встановлено, що отримані особою поранення, травма, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, не виключає необхідності подання інших, зазначених у пункті 11 Порядку №975, документів, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.

Аналогічна правова позиція з цих спірних питань викладена у постановах Верховного Суду від 27.06.2019р. по справі №751/1670/17, від 31.07.2019р. по справі №808/1995/18, від 17.10.2019р. по справі №735/372/17, від 20.11.2019р. по справі №806/2512/18 та №808/1226/18.

Так, згідно п.13 Порядку №975, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого обов`язково додаються документи, зазначені в пунктах 10 та 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання.

Разом з цим, п.4.7 «Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей» (затв. наказом МО України від 14.08.2014р. №530, зареєстрованого в МЮ України 20.10.2014р. за №1294/26071) встановлено, що документи на одержання одноразової грошової допомоги в разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності особам, звільненим з військової служби (зборів, резерву), оформляє та подає в Департамент фінансів Міністерства оборони України обласний військовий комісар за місцем проживання цих осіб.

У разі настання інвалідності подаються такі документи: висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який визнаний інвалідом (додаток 13); заява про виплату одноразової грошової допомоги (додаток 12); копія довідки МСЕК про встановлення групи та причинного зв`язку інвалідності; копії свідоцтва про хворобу, постанови чи довідки відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва); витяг з наказу командира військової частини про виключення зі списків особового складу частини (для військовослужбовців строкової військової служби - копія військового квитка); копії сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я, по батькові та місце реєстрації; копія документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копія сторінки паспорта з такою відміткою); копія акта про нещасний випадок, складеного за матеріалами розслідування військової частини, або довідки командира військової частини про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, - у разі якщо поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.

За зверненням особи за призначенням одноразової грошової допомоги, уповноважений орган (обласний військовий комісар за місцем проживання цієї особи) оформляє та подає в Департамент фінансів Міністерства оборони України затверджений п.11 Порядку №975 перелік документів для призначення такої допомоги. В своєю чергою, розпорядник бюджетних коштів в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум на підставі зазначених документів приймає рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Таким чином, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, зазначає, що обов`язок довести зазначені обставини шляхом подання до комісії Міністерства оборони України достовірних документів про причини і обставини одержання військовослужбовцем поранення (контузії, травми, каліцтва) покладено на заявника. Такий документ не обов`язково повинен мати форму акта про нещасний випадок, складеного за матеріалами розслідування військової частини, або довідки командира військової частини, оскільки до уваги можуть бути взяті інші достовірні документи.

Документами, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема, про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, можуть бути лише достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем такого поранення.

Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи, позивачем було надано усі необхідні та наявні у нього документи, що передбачені Порядком №975, проте, відповідач, вказуючи лише на недостовірність довідки військової частини 03232 від 04.11.1983р. №197 про обставини травми, повернув пакет документів позивача на доопрацювання.

При цьому, як вже зазначалося вище, як підставу для сумнівів в достовірності вказаної вище довідки відповідачем вказано те, що Довідка складена за формою та змістом, який визначено наказом Міністра оборони СРСР від 09.09.1987р. №260 «О ведении в действие Положения о медецинском освидетельствовании в Вооруженных Силах СРСР (на мирное и военное время)», який введений в дію з 01.01.1988 року. До цієї дати нормативними актами Міністерства оборони форма довідки про обставини травми не визначалася. До 01.01.1988 діяв наказ Міністра оборони СРСР від 03.09.1973 №185 «О введении в действие Положения о медецинском освидетельствовании в Вооруженных Силах СССР», яким передбачалася видача довідки про обставини травми, але форма цієї довідки не визначалася. Таким чином комісія дійшла висновку, що довідка надана позивачем, яка складена в 1983 році, не може відповідати формі, яку визначено з 1988 року

Проте, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що не відповідність форми цієї в розрізі вимог до необхідного пакету документів, передбаченого Порядком №975 для призначення грошової допомоги, не може бути належною і беззаперечною підставою для повернення документів на доопрацювання. Також суд враховує й той факт, що форма довідки не впливає на її зміст та на відомості, які згідно такої довідки можливо встановити. Більш того, позивач не зобов`язаний відповідати за форму такої довідки та бути обізнаним чому саме її було виготовлено відповідно до того чи іншого положення.

Крім того, суд враховує те, що позивачем та Одеським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки неодноразово направлялись відповідні запити до архівних органів задля отримання інформації та документів на підтвердження отримання травми позивачем та достовірності довідки військової частини 03232 від 04.11.1983р. №197 про обставини травми, однак таких відомостей не містилось у відповідних органах, тобто в даному випадку, позивачем вчинялись усі можливі від нього дії задля підтвердження обставин отримання травми та з незалежних від нього обставин відповідних документів на підтвердження зазначеного не містилось у відповідних архівних органах.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія вважає, що окружний суд дійшов обгрунтованого висновку, що позивачем були надані документи, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема й про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Тоді як відповідачем, в свою чергу, як суб`єктом владних повноважень, не доведено іншого.

Також, одночасно слід зазначити й про те, що згідно Порядку №975, відповідач має право повернути документи на доопрацювання лише у разі, коли ці документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю, однак, судом встановлено, що позивачем фактично були подані документи у повному обсязі, не потребують уточнень та подані за належністю, тобто не відповідність форми довідки військової частини 03232 від 04.11.1983р. №197 про обставини травми не може бути належною підставою для повернення документів на доопрацювання.

Отже, з огляду на вищенаведене та встановлені обставини, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції, в даному випадку, дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог в даній частині саме шляхом визнання протиправним та скасування пункту 7 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 04.03.2021 року №33, яким повернуто на доопрацювання з метою витребування медичних документів, які підтверджують факт отримання травми із зазначенням обставин, за якими її отримано.

Водночас, що ж стосується інших п/вимог в частині зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення II групи інвалідності, то судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні з наступних підстав.

Так, зі змісту Рекомендації R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Аналогічного правового висновку з цього питання дійшов і Верховний Суд, зокрема, у постанові від 23.05.2018р. у справі №825/602/17, яка, в силу ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Таким чином, суди не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством. Зазначення судом конкретних дій відповідача під час розгляду скарги, фактично є виходом за межі повноважень суду, наданих чинним законодавством при постановленні судових рішень.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 року у справі №815/3799/17, від 21.08.2018 року у справі №810/3393/17.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що відповідачем пунктом 7 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 04.03.2021 року №33 повернуто на доопрацювання з метою витребування медичних документів, які підтверджують факт отримання травми із зазначенням обставин, за якими її отримано, тобто не розглянуто заяву по суті, суд вказує на те, що відповідачем не надавалась оцінка заяві позивача по суті, що в свою чергу позбавляє суд підстав для зобов`язання відповідача (без здійснення належної перевірки вказаної заяви) призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення II групи інвалідності.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, обрання способу захисту прав у сфері публічно-правових відносин визначається з урахуванням принципів адміністративного судочинства та змісту ст.ст. 2, 5, 245 КАС України.

Відповідно до ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Повноваження адміністративного суду у разі задоволення адміністративного позову визначені частиною 2 ст. 245 КАС України, згідно якої, суд може прийняти рішення, зокрема про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

А як передбачено ч.2 ст.9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що окружний адміністративний суд, діючи з метою повного та ефективного захисту порушених прав та інтересів позивача, цілком обгрунтовано вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав відповідача розглянути заяву позивача по суті, яку згідно п.7 витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.03.2021р. №33 було повернуто на доопрацювання, з урахуванням висновків суду, які стосуються достовірності довідки військової частини 03232 від 04.11.1983р. №197.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010р., Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 07.07.2022р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко