Справа № 340/1791/22
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2022-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/1791/22

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Хилько Л.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Бабіч О.В.,

позивача ОСОБА_1

представник відповідача Капиш В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправними та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (відповідач) і просить: визнати протиправним та скасувати наказ "Про звільнення ОСОБА_1 " від 18.02.2022 року № 700-к; поновити на роботі шляхом поновлення на посаді начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області або на рівнозначній посаді категорії "Б" начальника відділу у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) або на іншій аналогічній посаді, що відповідає освітньо-кваліфікаційному рівню та досвіду роботи; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу по день набрання законної сили рішенням у справі; звернути рішення суду до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах стягнення суми за один місяць.

Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує, що фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація територіальних органів юстиції, а правонаступником Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (ГТУЮ у Кіровоградській області) є новоутворена установа - Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), до якого перейшли зобов`язання, що випливають з трудових правовідносин. Також зазначає, що при звільненні не були дотримані гарантії, передбачені трудовим законодавством, оскільки з моменту попередження про звільнення йому не було запропоновано вакантні посади, які б він міг обійняти відповідно до своєї кваліфікації, а також не враховано наявність у нього переважного права на залишення на роботі. З цих підстав позивач вважає своє звільнення незаконним. Вказане стало підставою його звернення із даним адміністративним позовом до суду та просить суд задовольнити адміністративний позов.

Ухвалою від 16.03.2022 року справу призначено до розгляду за правилами загального провадження (т.1 а.с.20).

У встановлений судом строк відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву (т.2,а.с.129-141), в якому останні просять суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Зокрема, відповідачем зазначено, що у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Кіровоградській області, яка відбулася на виконання постанови Кабінету Міністрів України №870 від 09.10.2019 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", позивача було своєчасно повідомлено про звільнення на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу". Відповідач зазначає, що ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується. Вказує, що відповідач не мав обов`язку пропонувати позивачу посаду в новоутвореному Південно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Дніпро), оскільки воно є іншою юридичною особою публічного права, а норми частин 1, 2 статті 49-2 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються. Доводячи законність оскарженого наказу, представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити, вказуючи, що відповідачем дотримані вимоги, передбачені КЗпП України, у процедурі звільнення позивача, а відтак, підстави для поновлення його на посаді - відсутні.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві.

Представник відповідача, в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволені в повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію обставинами зазначеними у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши думку сторін, розглянувши подані позивачем та відповідачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 починаючи з 1999 року працював на різних посадах в органах юстиції.

З 30.01.2015 по 28.12.2019 р. позивач працював на посаді начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

На виконання постанови КМУ №870 та наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», в зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, працівники ГТУЮ у Кіровоградській області, в тому числі і позивач, були попереджені про наступне вивільнення, відповідно до п.1-1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

26.12.2019 головою ліквідаційної комісії ГТУЮ у Кіровоградській област видано наказ №930/к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області 28.12.2019, у зв`язку з ліквіацією державного органу, відповідно до п. 1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» , з припиненням державної служби.

Рішенням Кіровоградського ОАС в справі №340/243/20 від 22.10.2020 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ ГТУЮ у Кіровоградській області «Про звільнення ОСОБА_1 » №930/к від 26.12.2019, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу примусового виконання покарань Управління ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області з 29.12.2019.

На виконання рішення Кіровоградського ОАС, ГТУЮ у Кіровоградській області видано наказа №18/к від 23.10.2020 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » (а.с.183, т.2).

В подальшому, 23.10.2020 року позивача попереджено про наступне вивільнення, відповідно до п. 1-1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Вказане попередження винесено на виконання постанови КМУ №870 та наказу Міністерства юстициії України від 16.10.2019 №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», в зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

Відповідно до наказу ГТУЮ у Кіровоградській області №23/к від 24.11.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », останнього звільнено з посади начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області з 24.11.2020.

Не погодившись з вказаним наказом, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Кіровоградського ОАС від 29.04.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ голови ліквідаційної комісії ГТУЮ у Кіровоградській області «Про звільнення ОСОБА_1 » №23/к від 24.11.2020, поновлено позивача на посаді начальника відділу примусового виконання рішен Управління ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області з 25.11.2020 року (а.с.176, т.2).

Постановою Третього ААС від 18.11.2021 року апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції /м. Дніпро/ задоволено частково.

Рішення Кіровоградського ОАС від 29.04.2021 року в справі №340/5897/20 скасовано в частині зобов`язання Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції /м.Дніпро/ вирішити питання про прийняття ОСОБА_1 на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посадою державної служби та в задоволені позову в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення Кіровоградського ОАС залишено без змін.

23.06.2021 року Південно-Східним міжрегіональним управління Міністерства юстиції /м. Дніпро/ на виконання судового рішення, видано наказ №2352-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » (а.с.177, т.2).

23.06.2021 року позивача попереджено про наступне вивільнення, відповідно до п.1-1 ст.87 Закону України «Про державну службу. Зазначені попередження винесені на виконання постанови КМУ №870 та наказу Міністерства юстиції України "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" №3173/5 від 16.10.2019 року», в зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

Позивач вказує, що 23.06.2021 одночасно з попередженням про припинення державної служби, йому повідомлено про наявні вакантні посади державної служби державної служби категорії «Б» та «В» (т.1,а.с.16).

Серед переліку запропонованих вакантних посад у додатку на 17 аркушах, наявна вакантна посада начальника Подільського відділу ДВС у м. Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

В подальшому, позивачем подано заяву про переведення його на вакантну посаду начальника Подільського відділу ДВС у м. Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (т.1,а.с.17,37).

Однак, рішення за його заявою не прийнято, наказ про переведення на запропоновану посаду не видано.

Судом встановлено, що позивачем було подано аналогічну заяву 02.07.2021 та 14.07.2021 року (т.1,а.с.77-79,81-82).

На вказані звернення, відповідачем надано відповідь від 20.07.2021 року №П-2687-04, в якому вказано, що згідно рішення Кіровоградського ОАС від 29.04.2021 року (справа №340/5897/20), визнано протиправним та скасовано наказ голови ліквідаційної комісії ГТУЮ у Кіровоградській області «Про звільнення ОСОБА_1 » №23/к від 24.11.2020; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області з 25.11.2020. Зазначено, що відповідно до наказу Південно-Східним міжрегіональним управління Міністерства юстиції (м. дніпро) від 23.06.2021 №2352-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » позивача поновлено на посад начальниика відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області з 25.11.2020. З вказаним наказом позивач ознайомлений 23.06.2021. На рішення Кіровоградського ОАС від 29.04.2021 року по справі №340/5897/20 подано апеляційну скаргу до Третього апеляційного адміністративного суду. В подальшому, постанова Третього ААС буде виконана Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Дніпро) (т.1,а.с.85-86).

Судом встановлено, що позивачем було подано заяву про переведення на посаду начальника Подільського ВДВС у м. Кропивницькому (т.1,а.с.87-88).

Листом від 14.12.2021 року за №34928/10-64/2535 позивачу повідомлено, що ГТУЮ у Кіровоградській області та Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) є різними юридичним особами, тому призначення на посаду в Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) здійснюється шляхом звільнення в порядку переведення з ГТУЮ у Кіровоградській області. Вказано, що для звільнення в порядку переведення необхідне клопотання власника того органу, куди переводиться працівник. На підстваві викладеного, заява ОСОБА_1 від 03.12.2021 про переведення на посаду начальника Подільського ВДВС у м. Кропивницькому Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) не відповідає вимогам, визначеним Законом України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України, тому залишається без задоволення (т.1,а.с.89-91).

20.12.2021 року позивачем на ім`я начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністертства юстиції (м.Дніпро) направлено лист про переведення на рівнозначну посаду, яку він погодився зайняти, відповідно до положень ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу». До вказаного листа додано копію державного сертифікату №0007426 про рівень володіння державною мовою (т.1.а.с.107-110).

Листом від 12.02.2022 року за вих. №П-2687-10, П-2687-10/3 відповідач повідомив позивача, що постановою Третього ААС від 18.11.2021 по справі №340/5897/20, рішення Кіровоградського ОАС від 29.04.2021 по справі №340/5897/20 скасовано в частині зобов`язання Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) вирішити питання про прийняття ОСОБА_1 на рівнозначну або нижчу посаду (за його згодою) посаду державної служби. З урахуванням постанови Третього АА від 18.11.2021 по справі №340/5897/20 персональне попередженя про наступне звільнення від 23.06.2021 р. за №10-72/2467 втратило чинність (а.с.111-112, т.1).

13.01.2022 року позивача попереджено про наступне вивільнення, відповідно до п.1-1 ст.87 Закону України «Про державну службу. Зазначені попередження винесені на виконання постанови КМУ №870 та наказу Міністерства юстиції України "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" №3173/5 від 16.10.2019 року», в зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (т.1,а.с.113-129).

Відповідно до наказу Південно-Східним міжрегіональним управління Міністерства юстиції /м. Дніпро/ №700-к від 18.02.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 » останнього було звільнено з посади начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області, в зв`язку з ліквідацією державного органу 18.02.2022, з припиненням держвної служби.

Також судом встановлено і не заперечується сторонами, що позивачу не пропонувалася інша робота, в тому числі у новоствореному Південно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Дніпро), до якого перейшли функції Головного територіального управління юстиції у Кіровоградської області.

Інша робота за відповідною професією чи спеціальністю позивачу не пропонувалася.

Не погодившись з наказом про звільнення, вважаючи його протиправним та прийнятим із порушенням норм чинного законодавства, позивач звернувся за захистом порушеного права.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що принципи, правові та організаційні засади державної служби, умови та порядок реалізації громадянами України права на державну службу визначені Законом України "Про державну службу".

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина шоста статті 93 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відносини щодо проходження публічної служби, врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому у спірних правовідносинах пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством, що визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях є Закон України Про державну службу від 10.12.2015 за №889-VIII (далі також - Закон №889-VIII).

Відповідно до статті 5 Закону №889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби (частина перша).

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом (частина друга).

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина третя).

Відповідно до пункту 1 та пункту 1-1 частини 1 статті 87 вказаного Закону України (в редакції, чинній на момент попередження позивача про наступне вивільнення, припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення), підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

- ліквідація державного органу.

Частиною 5 статті 22 Закону України Про державну службу передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 за №8-рп/2002 визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Положеннями частини першої статті 83 Закону №889-VIII визначено, зокрема, що державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону) (пункт 4).

Законом України Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи від 14.01.2020 №440-IX (набрав чинності 13.02.2020) частину третю статті 87 Закону №889-VIII доповнено новим абзацом наступного змісту: Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Втім, до набрання чинності Законом України Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи від 14.01.2020 №440-IX, яким внесено зміни до статті 87 Закону №889-VIII, будь-яких особливостей припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу чи його ліквідації, Законом №889-VIII не визначалось.

Відтак, враховуючи приписи статті 5 Закону №889-VIII, на відносини, не врегульовані вказаним законом, поширювалась дія норм законодавства про працю.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачу вручено попередження про вивільнення 23.06.2021 роуку та повторне попередження про вивільнення від 13.01.2022 року.

При цьому, судом встановлено, що попередження про наступне звільнення від 13.01.2022 року за №02-72/137 не містить доказів ознайомлення позивача з ним (т.1,а.с.113-114).

Зі змісту долученого до матеріалів справи відзиву, судом встановлено, що попередження про наступне звільнення було направлено засобами електронного зв`язку (т.2,а.с.253), що не може вважатись належним способом попередження про наступне звільнення.

Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49- 2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи, до яких можна віднести обов`язок роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та вчинити дії щодо працевлаштування працівника, в тому числі з урахуванням переважного права на залишення на роботі, а також заборону на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Законом №117-IX статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

У свою чергу ретроспективний аналіз положень Закону №889-VIII дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25.09.2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Після внесених Законом №117-IX змін до статті 87 Закону №889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 11 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону №889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).

Таким чином, не можна вважати, що стаття 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX визначала особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої цієї статті, які би мали перевагу у застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП України. Натомість зміст наведених положень статті 87 Закону №889-VIII свідчить про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку реорганізації або ліквідації державного органу.

При цьому виключення зі статті 87 Закону №889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 Закону №889-VIII та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Водночас приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.

Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14.01.2020 року №440-IX та від 23.02.2021 року №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

Верховний Суд України в постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), від 19 січня 2016 року (справа № 810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Крім того, у постанові від 01 квітня 2015 року (справа №6-40цс15) Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.

Ці позиції підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року (справа №826/25887/15), від 17 липня 2019 року (справа №820/2932/16), від 09 жовтня 2019 року (справа №208/3390/16-а), від 24 квітня 2020 року (справа №824/168/19-а).

Таким чином, реорганізація державного органу, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, зумовлювала обов`язок відповідача як роботодавця відповідно до вимог частини 2 статті 40, статті 43, частин 2, 3 статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням позивача про звільнення запропонувати йому іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посаду державної служби) у новоствореному державному органі, виконати вимоги щодо визначення працівників, що мають переважне право на залишення на роботі, та отримати згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення, у разі якщо працівник є її членом.

Проте ці вимоги при звільненні позивача відповідач не виконав та не дотримався процедури вивільнення державних службовців, визначеної законодавством про працю.

Також попередження позивача про наступне вивільнення, припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не містить пропозиції позивачу про зайняття іншої вакантної посади. Крім того, відповідачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження пропозиції позивачу зайняти інші вакантні посади, які були наявними на момент попередження працівника про звільнення чи з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення, та які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Крім того, відповідачем не надано доказів виконання вимог щодо визначення працівників, що мають переважне право на залишення на роботі, яке враховувалося при переведенні їх до новоствореного органу.

Верховним Судом України у постанові від 01.04.2015 у справі №6-40цс15 висловлено правову позицію, згідно якої власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Зазначену позицію також підтримано Верховним Судом у постанові по справі №816/1232/17 від 11.07.2018.

Відтак, суд дійшов висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності під час процедури вивільнення позивача, у не наданні пропозицій всіх наявних вакантних посад відповідно до його кваліфікації та стажу роботи, протягом періоду починаючи з дня попередження про вивільнення до дня звільнення, у той час як встановлені обставини в ході розгляду справи свідчать про їх наявність. Крім того, судом встановлено, що позивачем неодноразово подавались заяви про переведення на посаду начальника Подільського ВДВС у м.Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), які залишились не розглянутими відповідачем.

Як встановлено судом, постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 за №870 Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (пункт 1 Постанови) та утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (пункт 2 Постанови).

До Переліку територіальних органів Мін`юсту, що ліквідуються, який є додатком №1 до цієї Постанови, включено Головне територіальне управління юстиції в Кіровоградській області.

До Переліку міжрегіональних територіальних органів Мін`юсту, що утворюються, який є додатком №2 до цієї Постанови, включено Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).

Суд звертає увагу, що відповідно до частини 1 статті 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Пунктом 5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 за №1074, передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Відповідно до пункту 6 вказаного Порядку, права та обов`язки органів виконавчої влади у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Частиною 2 статті 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з частиною 1 статті 89, частиною 4 статті 91 вказаного Кодексу, юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення.

Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 (справа №21-8а14), від 27.05.2014 (справа №21-108а14), від 28.10.2014 (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася в постановах Верховного Суду, зокрема від 12.12.2018 в справі №826/25887/15, від 17.07.2019 в справі №820/2932/16, від 04.07.2019 в справі №2а-108/12/2670.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Кабінету Міністрів України Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції №870 від 09.10.2019 року, як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій територіальних органів Мін`юсту або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Натомість передбачено об`єднання (злиття) кількох територіальних органів Мін`юсту, що припиняються, в новий (міжрегіональний) територіальний орган Мін`юсту, повноваження якого поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць (областей).

Разом з тим, функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган -Південно-Східне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м.Дніпро), який визначено його правонаступником.

З дня утворення Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Дніпро) до нього перейшли повноваження та функції, зокрема Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, який втратив такі повноваження та функції згідно з положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870.

Окрім цього судом також встановлено, що Головне територіальне управління юстиції в Кіровоградській області, виконуючи свої повноваження керувалося Положенням про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 23.11.2011 за №1707/5, (зареєстроване в Міністерстві юстиції України 23.06.2011 за №759/19497).

Згідно з наказом Міністерства юстиції від 23.10.2019 за №3228/5 у тексті Положення слова Головне територіальне управління юстиції в усіх відмінках і числах замінено словами міжрегіональне управління у відповідних відмінках і числах.

Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) діє на підставі Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, що затверджено тим же наказом - наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 за №1707/5 (зареєстроване в Міністерстві юстиції України 23.06.2011 за №759/19497).

Вказані обставини згідно з частиною 1 статті 104 Цивільного кодексу України та наведених правових позицій Верховного Суду свідчать про реорганізацію юридичної особи, а тому доводи позивача про те, що фактично відбулася реорганізація територіального органу Мін`юсту - ГТУЮ в Кіровоградській області як юридичної особи публічного права, а не його ліквідація на переконання суду є підтвердженими.

Тож оскільки в Головному територіальному управлінні юстиції Кіровоградській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією, визначеною законодавством про працю:

- довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників;

- персонально попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до звільнення;

- запропонувати працівникові іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю рівнозначну або нижчу посаду;

- за відсутності згоди на переведення на іншу посаду - отримати попередню згоду виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, на звільнення працівника.

Отже, роботодавець позивача зобов`язаний був запропонувати позивачу іншу роботу, чого зроблено не було. Крім того, ним не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення позивача. При цьому, наявність вакантних посад у правонаступника роботодавця позивача підтверджено відповідними доказами (перелік вакантних посад).

Крім того, суд враховує,що відповідно до змін від 23.02.2021 року, внесених до частини третьої статті 87 Закону України Про державну службу, встановлено обов`язок роботодавця пропонувати державному службовцю у разі звільнення іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби, відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Суд вважає за необхідне зазначити, що з аналізу норми частин 1,3 статті 49-2 КЗпП України слідує, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Вимоги даної статті вважаються виконаними в повній мірі, коли працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

Саме така позиція наведена у постанові Верховного суду від 18.03.2021 року у справі №826/7878/18.

Всі вищевказані обставини свідчать про те, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач не спростував доводи позивача та не надав суду належних доказів на підтвердження правомірності звільнення ОСОБА_2 та, як наслідок, суд дійшов висновку про те, що його звільнення відбулося без законної підстави та з порушенням передбаченого законом порядку, у зв`язку з чим наказ №700/к від 18.02.2022 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Статтею 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

За приписами статті 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації (керівників або складу державних органів) не припиняє дії трудового договору і в разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника повинна бути продовжена.

Тобто, при реорганізації до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівником.

Проте такий обов`язок переходить на новоутворену установу в разі повної ліквідації органу, з якого відбулося звільнення. В іншому випадку працівник не вправі вимагати поновлення на роботі у заново утвореному органі, якщо він не був переведений до такої установи в установленому законом порядку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 818/572/16.

Судом встановлено, що станом на дату вирішення спору в суді в ЄДРПОУ внесено запис 16.04.2021 про ліквідацію Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

За вказаних обставин враховуючи необхідність обрання ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне поновити позивача на посаді рівнозначній категорії і кваліфікації Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро), яке є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Період, за яким обчислюється середня заробітна плата, визначено розділом ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок обчислення).

Згідно з частиною 3 пункту 2 Порядку обчислення, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується зокрема у випадках вимушеного прогулу.

Відповідно до пунктів 2, 5, 8 цього Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється наступним чином.

Відповідачем до суду надано довідку б/н про заробітну плату позивача за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням (т.1, а.с.132), відповідно до якої розмір заробітку ОСОБА_1 у грудні 2021 року склав 10682,23 грн., у січні 2022 року 1124,46 грн., усього 11806,69 грн. Середньоденна заробітна плата, розрахована із кількості робочих днів за вказані вище 2 місяці (24дні) та становить 491,95 грн.

Вимушений прогул позивача у період з 19.02.2022 року по 24.06.2022 року складає 85 робочих дні, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 41815,75грн. (491,95 грн. х 85 дні).

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у межах суми 10330,95грн. (491,95 грн. х 21день) слід звернути до негайного виконання.

Частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні. Доказів понесення позивачем інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) "Про звільнення ОСОБА_1 " №700-к від 18.02.2022 року

Поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній категорії і кваліфікації начальника відділу у Кіровоградській області в Південно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м.Дніпро) () з 19.02.2022 року.

Стягнути з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.02.2022 року по 24.06.2022 року в сумі 41815,75 грн., що визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку у розмірі 10330,95 гривень за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, встановленому ст.255 КАС України та може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 08.07.2022 року

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Л.І. Хилько