Справа № 140/15464/21
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2022-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2022 року ЛуцькСправа № 140/15464/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Волдінера Ф.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди, інфляційних втрат та 3% річних,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулася з позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України, відповідно до якого просить суд стягнути з Держави Україна в особі Міністерства оборони України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку на користь:

ОСОБА_2 120 000 грн моральної шкоди, 3% річних - 9 605 грн та інфляційні втрати - 33 116 грн 15 коп. , а всього: 162 721 грн 15 коп.

ОСОБА_3 120 000 грн моральної шкоди, 3% річних - 9 605 грн та інфляційні втрати - 33 116 грн 15 коп., а всього: 162 721 грн 15 коп.

ОСОБА_4 120 000 грн моральної шкоди, 3% річних - 9 605 грн та інфляційні втрати - 33 116 грн 15 коп., а всього: 162 721 грн 15 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час проходження військової служби в лікарні помер ОСОБА_5 - чоловік ОСОБА_1 та батько неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . З метою одержання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, позивач звернулась до Волинського обласного військового комісаріату із заявою про призначення такої допомоги та надала усі підтверджуючі документи. Міністерство оборони України відмовило у призначенні одноразової грошової допомоги через те, що ОСОБА_5 на час смерті самовільно залишив частину, що є адміністративним та кримінальним правопорушенням.

На переконання позивача відмова Міністерство оборони України була неправомірною, безпідставною та такою, що порушила права неповнолітніх дітей позивача у зв`язку з чим звернулася із позовом до суду.

Одноразова грошова допомога її дітям була нарахована в сумі 320 166,66 грн лише 02 грудня 2021 року на підставі наказу військового комісара Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Внаслідок цього вважає, що вважає, що її дітям завдана моральна шкода протиправними діями Міністерства оборони України.

Так, з огляду на засади розумності, справедливості, та небажання Міністерства оборони України вчасно виконувати свої зобов`язання, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» перед дітьми померлого військовослужбовця, очевидність протиправних дій Міністерства оборони, адже підстава відмови у виплаті компенсації (вчинення адміністративного чи кримінального правопорушення), на яку посилалось Міністерство оборони, відмовляючи у виплаті, нe була підтверджена, а тому вважає, що неповнолітнім дітям необхідно виплатити 120 000 грн на кожну дитину.

Крім того, оскільки відповідач порушив зобов`язання з виплати одноразової грошової допомоги у сумі 320 166,66 грн на одну особу, а тому у дітей померлого військовослужбовця виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, відповідно до статті 625 ЦК України з дня прийняття неправомірного рішення, тобто з 03 грудня 2020 року до дня зарахування коштів - 02 грудня 2021 року.

З врахуванням викладеного позивач просить задовольнити позов повністю.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до частини першої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відзиві на позовну заяву від 11 січня 2022 року №30/26/01-2022 представник відповідача позовних вимог не визнала. Зазначає, що в розумінні статті 625 ЦК України регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Також зазначає, що дія частини другої статті 625 ЦК України про обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, а тому просить у задоволенні позову відмовити повністю.

У поясненнях третя особа зазначає, що зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди не слід ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна прирівнювати механізм виконання судових рішень в обох випадках. Слід зазначити, що виконання судових рішень в обох описаних випадках відбувається за різними механізмами, а отже правова регламентація правовідносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими в одному випадку є державний орган, в іншому - держава, відрізняється, і застосування окремих нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 - помер в лікарні, внаслідок захворювання «Хронічний індуративний панкреатит», що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

29 липня 2020 року 16 регіональна військово-лікарська комісія у місті Львові встановила, що «Захворювання «Хронічний індуративний панкреатит» старшого сержанта ОСОБА_5 послужило причиною смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 », «ЗАХВОРЮВАННЯ І ПРИЧИНА СМЕРТІ, ТАК, ПОВЯЗАН1 ІЗ ПРОХОДЖЕННЯМ ВІЙСЬКОВОЇ СЛУЖБИ», що підтверджується витягом з протоколу засідання 16 Регіональної військово-лікарської комісії №180 від 29 липня 2020 року.

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей звернулася через Волинський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки до Міністерства оборони України з заявою та підтверджуючими документами про виплату дітям померлого одноразової грошової допомоги.

Комісія Міністерства оборони відмовила дітям померлого старшого сержанта ОСОБА_5 в призначенні грошової допомоги, мотивуючи це тим, що він на час смерті самовільно залишив частину, що є адміністративним та кримінальним правопорушенням.

Не погоджуючись із відмовою у призначенні одноразової грошової допомоги, позивачі звернулись до Волинського окружного адміністративного суду із позовною заявою.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року по справі №140/1404/21 позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано пункт 10 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги і компенсаційних сум від 03 грудня 2020 року №157, яким відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги неповнолітнім дітям померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, старшого сержанта ОСОБА_5 , зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити неповнолітнім дітям померлого військовослужбовця ОСОБА_5 , а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 рівними частинами одноразову грошову допомогу у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2019 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративний суд від 22 вересня 2021 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі №140/1404/21 скасовано в частині зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити неповнолітнім дітям померлого військовослужбовця ОСОБА_5 , а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 рівними частинами одноразову грошову допомогу у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2019 року. Ухвалено у названій частині постанову, якою зобов`язати Міністерство оборони України:

- прийняти рішення, яким призначити одноразову грошову допомогу у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2019 року рівними частинами неповнолітнім дітям померлого військовослужбовця ОСОБА_5 в інтересах яких діє ОСОБА_1 , а саме: ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ;

- надіслати зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу, визначеному з урахуванням наказу Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 року, для видання наказу про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2019 року рівними частинами неповнолітнім дітям померлого військовослужбовця ОСОБА_5 : ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 . У решті рішення суду залишено без змін.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України.

02 грудня одноразова грошового допомога неповнолітнім дітям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 була нарахована в розмірі 320 166,66 грн на одну дитину на підставі наказу військового комісара Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 01 грудня 2021 року №186-од.

Позивач вважає, що за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги її дітям завдана моральна шкода.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Діючим законодавством України не визначено будь-якої певної шкали для визначення розміру складових моральної шкоди (глибина моральних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого тощо). Не мається будь-якого їхнього еквіваленту у грошових одиницях.

Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями, вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Отже, суд, визначаючи розмір моральної шкоди, повинен виходити з власних оціночних понять щодо достатності та обґрунтованості.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України).

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У даній справі суд дійшов висновку про те, що всіма відповідачами було допущено протиправну поведінку щодо позивача.

Оскільки підставою виникнення обов`язку відшкодувати моральну шкоду є протиправна поведінка (дії чи бездіяльність), то завжди є і моральні страждання з приводу порушення прав фізичної особи. Моральна шкода, як правило, супроводжує будь-яке порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу.

При оцінці обґрунтованості вимог особи про відшкодування моральної шкоди належить керуватись принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин справи форм моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності обставини, що свідчать про наявність та характер завданих особі немайнових втрат

Зважаючи на встановлені обставини, зміст та характер спірних правовідносин, суд дійшов переконливого висновку, що в даному випадку факт заподіяння моральної шкоди не вимагає окремого доказування.

Враховуючи, що точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, особи немає (і не може бути), суд вважає, що за спричинену моральну шкоду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 належить стягнути з Міністерства Оборони України 100 000,00 грн кожному.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрати в розмірі 162 721,15 грн суд зазначає таке.

Приписами пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №671 (далі - Положення №671) закріплено, що Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва. Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Так, за змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Як встановлено з наданих до позовної заяви копій судових рішень, адміністративним судом у справі, розглянутій в порядку, встановленому КАС України відповідача було зобов`язано вчинити певні дії.

Відповідно до статті 1 КАС України визначає юрисдикцію, повноваження адміністративних судів щодо розгляду адміністративних справ, порядок звернення до адміністративних судів та порядок здійснення адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до частини другої статті 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Законодавець у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України визначив зобов`язання, як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, з яким кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частини другої та третьої статті 11 Цивільного кодексу України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 липня 2018 року у справі №2а-11853/10/1570, встановлено, що за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи зазначене, можна дійти висновку, що адміністративним судом вирішено спір між позивачем та відповідачем у сфері публічних правовідносин, а факт виконання судового рішення, прийнятого за результатами розгляду публічно-правового спору, не може бути доказом виникнення цивільно-правових відносин між сторонами у даній справі.

Таким чином суд констатує, що між сторонами спору, не виникало цивільних правовідносин, а ні на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, а ні на підставі заяви позивача про виплату одноразової грошової допомоги неповнолітнім дітям, а ні на підставі рішень судів.

Отже, Міністерство оборони України не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, тому положення статті 625 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вказана правова позиція щодо застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі №804/871/16, від 18 липня 2018 року у справі №2а-11853/10/1570, від 08 лютого 2018 року у справі №826/22867/15, від 08 лютого 2018 року у справі №826/26790/15 та від 12 листопада 2018 року у справі №826/22868/15.

Також, Верховний Суд у своїй постанові від 23 травня 2018 року у справі №742/1876/15-ц, зазначив, що згідно із частиною першою статті 16 Закону одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Верховний Суд виходив з того, що відповідно до статті 16 Закону одноразова грошова допомога є адресною грошовою допомогою, яку отримують визначені Законом особи, які мають право на неї відповідно до встановлених законодавством критеріїв і довели це право через надання відповідних документів.

А отже враховуючи правову природу коштів, які виплачуються на підставі Закону у разі загибелі (смерті) військовослужбовців, що є гарантованою державою виплатою, а не сплатою суми боргу, Верховний Суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин стаття 625 ЦК України не застосовується.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 72-77, 90, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень кожному.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивачі:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).

ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ).

ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ).

Відповідач: Міністерство оборони України (03168, місто Київ, Повітрофлотський проспект, 6, ідентифікаційний код юридичної особи 00034022).

Третя особа, яка не заявляє самостійних щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна казначейська служба України (01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, 6, ідентифікаційний код юридичної особи 37567646).

Суддя Ф.А. Волдінер