Справа № 160/6273/22
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2022-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2022 року Справа № 160/6273/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Озерянської С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в письмовому провадженні у м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови, -
02.05.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу №89/4.3-1419-ФС/29 від 18.02.2022 року, винесену першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Осадчим І.М.; стягнути з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992 грн. 40 коп.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказана постанова прийнята з порушенням законодавства України та принципів юридичної відповідальності, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.05.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 160/6273/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови.
Розглядати справу вирішено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
13.06.2022 року позивачем до суду подано відповідь на відзив, в якій підтримано позицію викладену в позовній заяві.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в період з 12.11.2021 року по 15.11.2021 року посадовими особами відповідача на підставі наказу від 08.11.2021 року № 2243-П та посвідчення (направлення) від 08.11.2021 № 1109-Н проведено позапланову перевірку зі здійснення державного нагляду (контролю) фізичної особи підприємця ОСОБА_1 .
За результатами перевірки складено акт від 15.11.2021 року № 57/4.3-1419, в якому зафіксовано встановлені перевіркою порушення.
Так, перевіркою встановлено порушення вимог частини 1 статті 115 КЗпП та частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці», яке полягає в тому, що позивачем працівнику ОСОБА_2 за період з 01.01.2020 року по 31.10.2020 року останню виплату заробітної плати здійснено у січні 2020 року, а подальша заробітна плата за період з 01.02.2020 року по 31.10.2020 року нараховувалась, але не виплачувалась; порушення вимог статті 34 Закону України «Про оплату праці», яке полягає у не проведенні компенсації працівнику ОСОБА_2 у зв`язку із втратою частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги; порушення вимог частини 3 статті 119 КЗпП, яке полягає у не дотриманні вимог виплати середнього заробітку працівнику ОСОБА_3 , який проходить військову службу у Збройних силах України та якому середній заробіток за період з 01.02.2020 по 31.10.2021 нараховувався, але не виплачувався.
На підставі акту перевірки від 15.11.2021 року № 57/4.3-1419, відповідачем складено припис від 15.11.2021 року № 57/4.3-1419/34 про усунення виявлених порушень законодавства про працю, яким зобов`язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 усунути виявлені порушення та зазначено строки усунення до 14.12.2021 року.
Також, на підставі акту перевірки від 15.11.2021 року, відповідачем складено протокол про адміністративне правопорушення від 15.11.2021 року № 57/4.3-1419, відповідно якого позивач вчинив адміністративне правопорушення та будучи відповідальною особою за додержання трудового законодавства допустив порушення вимог частини 1 статті 115, частини 3 статті 119 КЗпП та статті 34 Закону України «Про оплату праці», за що передбачена адміністративна відповідальність згідно вимог частини 1 статті 41 КУпАП.
Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.12.2021 року у справі № 182/8321/21, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.44-3КУпАП та звільнено його від адміністративної відповідальності у зв`язку із малозначністю, обмежившись відносно нього усним зауваженням. Провадження у справі за ч.1 ст. 44-3 КУпАП стосовно нього закрито.
30.03.2022 року постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 182/8321/21, виправлено описку, допущену у постанові Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Дніпропетровської області від 17.12.2021 року виклавши перший абзац резолютивної частини постанови від 17.12.2021 року у такому вигляді: « ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41КУпАП та звільнено його від адміністративної відповідальності у зв`язку із малозначністю, обмежившись відносно нього усним зауваженням. Провадження у справі за ч.1 ст. 41 КУпАП стосовно нього закрито."
В період з 20.12.2021 року по 21.12.2021 року відповідачем підставі наказу від 17.12.2021 року № 2675-П та посвідчення (направлення) від 17.12.2021 № 1316-Н проведено позапланову перевірку зі здійснення державного нагляду (контролю) фізичної особи підприємця ОСОБА_1 в частині перевірки виконання суб`єктом господарювання припису щодо усунення порушення вимог законодавства, виданого за результатами попереднього заходу органом державного нагляду (контролю).
За результатами перевірки складено акт від 21.12.2021 року №89/4.3-1419, в якому зафіксовано, що припис від 15.11.2021 року №57/4.3/1419-34 зі строком виконання до 14.12.2021 року не виконано.
21.12.2021 року відповідачем прийнято постанову по справі про адміністративне правопорушення № 89/4.3/1419/ДТПС, якою за невиконання припису від 15.11.2021 року з терміном виконання до 14.12.2021 року притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за порушення передбачене статтею 188-6 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.
Позивачем було сплачено штраф у розмірі 850 грн.
18.02.2022 року відповідачем прийнято постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 89/4.3/1419-ФС/29, якою за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не у повному обсязі, на підставі абз. 4 частини 2 статі 265 Кодексу законів про працю накладено на позивача штраф у розмірі 19 500 грн.
Незгода позивача з постановою від 18.02.2022 року про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 89/4.3/1419-ФС/29, якою накладено на нього штрафу у розмірі 19 500 грн., стала підставою для звернення до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою.
Вирішуючи позовні вимоги по суті спору, суд враховує наступне.
Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовано нормами Конституції України, Кодексу законів про працю України, Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», державний нагляд (контроль) це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
Згідно зі статтею 2 цього Закону, заходи контролю здійснюються органами державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення, державного контролю за додержанням законодавства у сфері моніторингу, звітності та верифікації викидів парникових газів у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.
Статтею 259 Кодексу законів про працю України встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України 11.02.2015 №96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці, згідно з яким Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення.
Згідно з пунктом 7 цього Положення Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.
Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017 року "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (надалі - Порядок №295), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).
Відповідно до пункту 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Аналізуючи викладене, відповідач Головне управління Держпраці у Дніпропетровській області наділений повноваженнями на проведення перевірки дотримання вимог законодавства про працю.
Частиною 1 статті 265 Кодексу законів про працю України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Абзацом 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.
Водночас, відповідальність за порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, виплата її не в повному обсязі, передбачена також Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Відповідно до ч.1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, терміну надання посадовими особами підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями працівникам, у тому числі колишнім, на їхню вимогу документів стосовно їх трудової діяльності на даному підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця, необхідних для призначення пенсії (про стаж, заробітну плату тощо), визначеного Законом України "Про звернення громадян", або надання зазначених документів, що містять недостовірні дані, порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення, а також інші порушення вимог законодавства про працю - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
В даному випадку, підставою для накладення на позивача штрафної санкції оскаржуваною постановою від 18.02.2022 року №89/4.3-1419-ФС/29 слугувало встановлення відповідачем порушення строків виплати позивачем заробітної плати працівнику більш як за один місяць, виплата її не у повному обсязі на підставі абзацу 4 частини 2 ст. 265 КЗпП України.
При цьому, судом встановлено, що постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.12.2021 року у справі № 182/8321/21, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП та звільнено його від адміністративної відповідальності у зв`язку із малозначністю, обмежившись відносно нього усним зауваженням. Провадження у справі за ч.1 ст. 41 КУпАП стосовно нього закрито.
Суд наголошує, що у обох випадках зміст правопорушення зводиться до порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам.
Стаття 265 Кодексу законів про працю України і стаття 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення були викладені в такій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 року. Цей Закон вніс комплексні зміни до чинного законодавства України з метою створення умов для стабілізації фінансового стану держави, зниження навантаження на фонд оплати праці та приведення до фінансових можливостей дії положень окремих законів України. Елементом проведеної реформи стало оновлення системи юридичної відповідальності за вчинення відповідних правопорушень, що стосувалося не лише формалізації нових їхніх складів та посилення санкцій, але й запровадження додаткового нормативно-правового регулювання юридичної відповідальності у сфері легалізації зайнятості.
Ключовою відмінністю ст. 265 Кодексу законів про працю України та ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнута юридична особа як роботодавець (за ст. 265 Кодексу законів про працю України) і посадова особа цієї юридичної особи (за ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення) за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам.
Тобто при порушенні встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, в разі притягнення до відповідальності фізичної особи - підприємця на підставі абз. 4 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України та ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення можуть збігатися суб`єкт відповідальності та вид порушення.
Закон не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені в ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
В межах офіційного нормативного тлумачення вказаного конституційного припису, Конституційний Суд України у пункті 1.1. резолютивної частини Рішення від 30.05.2001 №7-рп/2001 указав, що ним безпосередньо не встановлюються види юридичної відповідальності. За цим положенням виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, а також діяння, що є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями як підстави кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності, та відповідальність за такі діяння. Зазначені питання не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами.
Таким чином, на конституційному рівні відсутні обмеження суверенних повноважень держави щодо організації системи державного примусу з метою забезпечення виконання постановлених перед нею завдань і функцій (в частині запровадження на рівні закону як рішення вищої юридичної сили нових видів відповідальності, відповідних їм складів правопорушень і санкцій за їхнє вчинення).
Така позиція відповідає і практиці Європейського суду з прав людини, за якою держави повинні мати можливість законно обрати додаткові юридичні заходи у відповідь на соціально небезпечну поведінку (наприклад, недотримання правил дорожнього руху / ухилення від сплати податків) за допомогою різних процедур, що утворюють єдине ціле з тим, щоб вирішувати різні аспекти соціальної проблеми, що виникла, за умови, що застосовані юридичні засоби в сукупності не є надмірним тягарем для такої особи.
Частини 3, 4 статті 265 Кодексу законів про працю України конкретизували, що штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі ст. 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами.
Однією з таких санкцій є й адміністративно-господарський штраф.
Визначення адміністративно-господарських санкцій відповідає розумінню заходів державного примусу, що є наслідком вчинення відповідного правопорушення, та має єдину онтологічну основу із заходами юридичної відповідальності.
Нормативне номінування штрафів за ст. 265 Кодексу законів про працю України як фінансових санкцій та формальне відмежування їх законодавцем від адміністративно-господарських свідчить про здійснення формальної правової кваліфікації відповідно до національного законодавства в межах автономного виду відповідальності з тяжінням до означення фінансової відповідальності.
За цих умов, нормативних та фактичних підстав відносити штрафи за статтею 265 Кодексу законів про працю України до заходів адміністративної відповідальності немає.
Водночас, ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність за порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, терміну надання посадовими особами підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями працівникам, у тому числі колишнім, на їхню вимогу документів стосовно їх трудової діяльності на даному підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця, необхідних для призначення пенсії (про стаж, заробітну плату тощо), визначеного Законом України "Про звернення громадян", або надання зазначених документів, що містять недостовірні дані, порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення, а також інші порушення вимог законодавства про працю -тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Незважаючи на формальну відмінність видів відповідальності та, у зв`язку із цим, дотримання гарантій ч. 1 ст. 61 Конституції України, абсолютна тотожність складу правопорушення та природи санкцій, вирішення питання одночасного застосування статті 265 Кодексу законів про працю України та ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення потребує саме у контексті принципу верховенства права особи, а не об`єктивної законності, передбачає необхідність дослідження відповідальності з позиції «комплексності» дії санкцій як елементів єдиної системи боротьби з правопорушенням, а не дублювання заходів відповідальності з метою фіскалізації штрафів.
Дослідження Пояснювальної записки до проекту, що у подальшому був прийнятий і набув чинності як Закон №77-VIII, вказує на те, що суб`єктом відповідальності за ст. 265 Кодексу законів про працю України належало визначати юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, в той же час, ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення за нормативним підходом щодо суб`єкта адміністративної відповідальності, суб`єктом правопорушення встановлювала лише спеціального суб`єкта - посадових осіб юридичних осіб. Такий підхід мав забезпечувати очевидний комплексний характер впливу як щодо безпосереднього роботодавця, так і осіб, які формують та приймають рішення від його імені.
У практиці, зокрема, адміністративного судочинства застосовується загальний принцип in dubio pro tributario (пріоритет з найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права): у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).
Норми про застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням закріплені, зокрема, у ч. 7 ст. 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності»: у разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків суб`єкта господарювання або повноважень органу державного нагляду (контролю), така норма трактується в інтересах суб`єкта господарювання.
Загальний принцип «non bis in idem» не виключає проведення подвійного провадження, за умови, що будуть виконані певні умови. Зокрема, в аспекті статті 4 Протоколу № 7 ЄСПЛ такою умовою називає доведення, що подвійні провадження були «досить тісно пов`язані за суттю та у часі». Інакше кажучи, що вони об`єднані на комплексній основі і утворюють єдине ціле. Це означає, що не тільки мета і засоби, які використовуються для її досягнення мають доповнювати одне одного за суттю та бути пов`язаними у часі, а й те, що можливі наслідки такого правового реагування на відповідну поведінку мають бути пропорційними і передбачуваними для осіб, яких вони стосуються.
В умовах одночасного застосування санкцій до фізичної особи - підприємця за ст. 265 Кодексу законів про працю України та ч.1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, очевидно, що провадження не є пов`язаними за своєю суттю, виходячи з озвучених критеріїв, оскільки за цілями та застосовуваними санкціями не є взаємодоповнюючими, а передбачають подвійне застосування щодо однієї і тієї ж особи двох штрафних каральних заходів. Це є не лише непропорційним та надмірним обтяженням щодо такої особи, але й ставить у нерівне правове становище при вчиненні аналогічного правопорушення у діяльності юридичної особи та фізичної особи-підприємця не на користь останнього.
Розмежування статусу фізичної особи та фізичної особи - підприємця не зумовлює можливостей відходу від цих висновків, оскільки в обидвох випадках каральна мета відповідальності реалізується щодо єдиного суб`єкта права - фізичної особи, яка з метою законного здійснення господарської діяльності отримує додатковий правовий статус. Оскільки правовий статус підприємця фізична особа з повною цивільною дієздатністю набуває в порядку реалізації свого права на здійснення підприємницької діяльності, яка не заборонена законом (згідно з ч. 1 ст. 42 Конституції України, ст. 50 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 128 Господарського кодексу України).
Отже, фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за абз. 4 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України та ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративне правопорушення в частині порушення встановлених термінів виплати заробітної плати у зв`язку з порушенням принципу «non bis in idem» як складового елементу принципу верховенства права.
До такого висновку дійшла Об`єднана палата Верховного суду у постанові від 22.12.2020 по справі №260/1743/19 надаючи оцінку подібним правовідносинам.
Враховуючи зазначене, оскаржувана постанова Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу №89/4.3-1419-ФС/29 від 18.02.2022 року є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Щодо інших аргументів позивача, суд зазначає наступне.
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з вимогами ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, враховуючи викладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 139, 241-246, 250, 255, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №89/4.3-1419-ФС/29 від 18.02.2022 року.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області витрати зі сплати судового збору у розмірі 992, 40 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська