Справа № 380/1427/20
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2022-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №380/1427/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Пушки М.А.,

представника позивача Бохняка М.С.,

представника відповідача Тарасович О.І.,

представника відповідача Кіндратів С.І.,

представника третьої особи Біликівської А.Р.,

представника третіх осіб Ящинського А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, міського голови Львова Садового Андрія Івановича, Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Громадської організації «Народна дія Львів», Міністерства культури та інформаційної політики України, та за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Мега-Тех», товариства з обмеженою відповідальністю «Галпроектмонтаж» про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в:

у лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним позовом та просив визнати протиправним та скасувати рішення №783 від 16.08.2019 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ПП «Мега-Тех» та ТзОВ «Галпроектмонтаж» торгово-офісного центру з підземною автостоянкою у двох рівнях на вул. Волоській, 1,1-А, вул. Шота Руставелі, 13 у м. Львові зі знесенням існуючих будівель».

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 року в справі було відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 року було відмовлено у задоволенні заяви громадської організації «Народна дія Львів» про залучення її до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про скасування рішення в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 року було закрито провадження в адміністративній справі №380/1427/20 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2021 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Громадської організації «Народна дія Львів», ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 року про закриття провадження в адміністративній справі №380/1427/20 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Дана справа надійшла до Львівського окружного адміністративного суду 03.03.2021 року.

Ухвалою судді від 04.03.2021 року було прийнято адміністративну справу №380/1427/20 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, за участі третіх осіб на стороні відповідача приватного підприємства «Меха-Тех» та товариства з обмеженою відповідальністю «Галпроектмонтаж», про визнання протиправним та скасування рішення до провадження та призначено підготовче засідання.

27.09.2021 року від позивача на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій він просив викласти прохальну частину позову в наступній редакції:

- визнати протиправним і скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 16.08.2019 року №783 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ПП «Мега-Тех» та ТзОВ «Галпроектмонтаж» торгово-фінансового центру з підземною автостоянкою у двох рівнях на вул. Волоській, 1, 1-А, вул. Шота Руставелі, 13 у м. Львові зі знесенням існуючих будівель»;

- визнати протиправними дії Львівського міського голови Садового Андрія Івановича щодо незабезпечення та недотримання Виконавчим комітетом права на охорону культурної спадщини, права на безпеку, права на правову визначеність та інтересів територіальної громади, а також чіткий прояв дискримінації позивача як інваліда та члена територіальної громади міста Львова при підготовці і прийнятті Виконавчим комітетом Львівської міської ради рішення №783 від 16.08.2019 року «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ПП «Мега-Тех» та ТзОВ «Галпроектмонтаж» торгово-фінансового центру з підземною автостоянкою у двох рівнях на вул. Волоській, 1, 1-А, вул. Шота Руставелі, 13 у м. Львові зі знесенням існуючих будівель»;

- визнати протиправним та скасувати дозвіл Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 19.05.2020 року №ЛВ41 на будівельні роботи на будівництво ПП «Мега-Тех» та ТзОВ «Галпроектмонтаж» торгово-фінансового центру з підземною автостоянкою у двох рівнях на вул. Волоській, 1, 1-А, вул. Шота Руставелі, 13 у м. Львові зі знесенням існуючих будівель;

- визнати протиправним та скасувати повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, яке зареєстроване Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю за №12 для будівництва ПП «Мега-Тех» та ТзОВ «Галпроектмонтаж» торгово-фінансового центру з підземною автостоянкою у двох рівнях на вул. Волоській, 1, 1-А, вул. Шота Руставелі, 13 у м. Львові зі знесенням існуючих будівель.

В підготовчому засіданні, що відбулось 04.10.2021 року, суд ухвалою без виходу до нарадчої кімнати постановив залучити до участі в справі в якості відповідача міського голову Львова Садового Андрія Івановича, Інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, а також залучив в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерство культури та інформаційної політики України. Окрім цього, суд допустив заміну третьої особи з ПП «Мега-Тех» на ТзОВ «Мега-Тех».

Ухвалою суду від 16.05.2022 року було відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 19.05.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Учасниками при розгляді справи було подано до суду заяви по суті справи письмові відзиви, заперечення, пояснення.

Відповідно до позиції позивача, яка висловлена в письмових заявах, що були подані до суду, він стверджує, що відповідачем було видано третій особі містобудівні умови та обмеження, проте вчинено це з порушенням вимог містобудівного законодавства й законодавства у сфері охорони культурної спадщини, а також із втручанням в його майнові права. Окрім цього, на думку позивача, мало місце незаконні реєстрацію повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, а також видача дозволу на виконання будівельних робіт. При цьому, всі ці порушення відбулися в тому числі внаслідок протиправних дій Львівського міського голови.

Так, ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуваним рішенням відповідача було затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування торгово-фінансового центру з підземною автостоянкою у двох рівнях на вул. Волоській, 1, 1-А, вул. Шота Руставелі, 13 у м. Львові зі знесенням існуючих будівель, однак, вони стосуються в тому числі земельної ділянки площею 0,0044 га з кадастровим номером :07:005:0040, на якій розташований цегляний гараж за цією ж адресою, який належить позивачу на праві власності.

Таким чином, за доводами позивача, матиме місце протиправна забудова земельної ділянки, на якій знаходиться його нерухомий об?єкт (гараж), що призведе до знищення такого майна та до втручання в його законні права.

Позивач вказує також на те, що рішення, яке ним оскаржене, було прийняте на підставі незаконно розробленого детального плану території (відповідно до рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 31.01.2017 року №71 «Про розроблення детального плану території у районі вул. Волоської», рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.12.2018 року №1314 «Про погодження детального плану території у районі вул. Волоської», ухвала Львівської міської ради від 20.12.2018 року №4441 «Про затвердження детального плану території у районі вул. Волоської»), що не враховує інтереси інших зацікавлених осіб (власників нерухомості на відповідній території). При цьому, такий детальний план території розроблений на замовлення приватного суб?єкта, інтереси якого не відповідають загальним громадським цілям, такий детальний план території суперечить генеральному плану, яким передбачено інше використання відповідної території, він розроблений без проведення стратегічної екологічної експертизи, а також рішення про його розроблення прийняте неуповноваженим органом (виконавчим комітетом, а не міською радою).

ОСОБА_1 особливу увагу звертає на те, що планований новий об`єкт будівництва розташований у центральному районі міста Львова, в межах історичного ареалу, що вимагає узгодження з вимогами Закону України «Про охорону культурної спадщини». Однак, оскаржуване рішення порушує відповідні норми, позаяк, не забезпечує збереження традиційного характеру міського середовища, втручається в навколишній ландшафт і не відповідає принципу регенерації цього специфічного історичного середовища. Таке нове будівництво не відповідає вимогам щодо висотності забудови в цій зоні, спотворюватиме сприйняття навколишніх історичних пам?яток. Також позивач стверджує, що спірне рішення про затвердження містобудівних умов та обмежень суперечить положенням Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року №318, оскільки на цей час уже відсутня можливість розроблення історико-містобудівного обґрунтування з метою здійснення нового будівництва, а тому, в межах історичного ареалу міста Львова відсутня будь-яка можливість видачі містобудівних умов та обмежень. На переконання позивача, проведення проектування та будівництва об?єкта відповідно до виданих містобудівних умов та обмежень призведе також до втручання в логістичні й транспортні схеми, створить незручності для мешканців міста, порушуватиме міські мережі та їх охоронні зони.

Окрім цього, ОСОБА_1 стверджує, що мали місце порушення й при видачі дозволу на будівельні роботи на будівництво об?єкта на вул. Волоській, 1, 1-А, АДРЕСА_1 та при реєстрації відповідного повідомлення про початок виконання підготовчих робіт. Вони, перш за все вражені дефектами з огляду на незаконність видачі оскаржуваних містобудівних умов та обмежень і характеризуються тими ж (аналогічними) вадами. Також позивач зауважує, що при їх видачі та реєстрації замовником будівництва не було представлено проектної документації, погодженої з Міністерством культури та інформаційної політики, що є неправомірним. Крім того, вони стосуються забудови одночасно кількох земельних ділянок, що суперечить припису закону, який дозволяє видачу дозволу лише щодо однієї земельної ділянки.

Насамкінець, ОСОБА_1 підкреслює, що він є інвалідом 2 групи, а отже, всі описані ним порушення є проявом дискримінації позивача як інваліда. А також, вони засвідчують і його дискримінацію як члена територіальної громади міста Львова, до якої позивач належить.

А тому, позивач вважає, що оспорюване ним рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради, дозвіл Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю та повідомлення про початок виконання підготовчих робіт є протиправними і підлягають скасуванню в судовому порядку. Рівно ж протиправними є й дії Львівського міського голови, який не забезпечив законності в цих спірних правовідносинах.

Відповідно до позиції відповідачів, яка в основному є тотожною та висловлена в письмових заявах, що були подані до суду, вони вважають вимоги позивача безпідставними.

Так, відповідачі наголошують на тому, що чинне законодавство України містить виключні підстави для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень. У даному випадку, такі підстави не існували, а відповідне звернення про видачу містобудівних умов та обмежень було оформлено відповідно до вимог закону та до нього було долучено всі необхідні додаткові документи. У зв`язку з цим і було прийняте оспорюване рішення виконавчого комітету, яке не може бути визнане протиправним із огляду на відсутність підстав для відмови в наданні містобудівних умов та обмежень, що в свою чергу має своїм наслідком їх обов`язкове надання.

На переконання відповідачів, видаючи спірні містобудівні умови та обмеження й приймаючи оспорюване рішення компетентний орган діяв відповідно до приписів закону та не допускав порушень, про які стверджує позивач. Відповідачі стверджують, що наміри забудови відповідної території не суперечать вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, а тому містобудівні умови та обмеження надано з урахуванням відповідної документації. У цій частині відповідачі звертають увагу на відповідність цільового призначення земельних ділянок, на яких планується будівництво, такій діяльності. А актуальна містобудівна документація також передбачає допустимість такого використання цих земельних ділянок, щодо чого видано спірне рішення, дозвіл і зареєстровано повідомлення.

Відповідачі критично оцінюють усі покликання позивача на гіпотетичні порушення вимог законодавства у сфері охорони історичної спадщини, оскільки вважають їх умоглядними та абстрактними, такими що в нашому випадку не існують, а крім того, підкреслюють, що законодавство не ставить можливість прийняття оскаржуваних рішень у залежність від таких обставин. Більш того, відповідачі стверджують, що позивач помилково покликається на те, що відповідна територія входить у межі історичного ареалу м. Львова, оскільки, на час прийняття спірних рішень він у встановленому законодавством порядку не був визначений.

Відповідачі також підкреслюють, що доводи позивача щодо втручання у його майнові права (які пов?язані з правом власності на гараж за адресою планованого нового будівництва) є голослівними, оскільки ним не доведено в установленому порядку такі обставини. При цьому, дійсними власниками й користувачами земельних ділянок для спірної забудови, а також відповідної нерухомості є інші суб?єкти треті особи на стороні відповідача. Більш того, мотивування позову такою обставиною взагалі виводить його поза межі адміністративного спору, так як свідчить про бажання позивача вирішити спір про право.

На переконання відповідачів, ОСОБА_1 при зверненні з позовом не обґрунтував також і порушення своїх прав, свобод чи інтересів у публічно-правовій площині та саме внаслідок прийнятого Виконавчим комітетом Львівської міської ради рішення, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю дозволу і зареєстрованого повідомлення, а вирішення цього спору ніяким чином не призводить до поновлення прав та інтересів позивача, оскільки оспорювані акти індивідуальної дії породжують права й обов`язки тільки для конкретних суб`єктів спірних правовідносин, які до суду не зверталися.

У зв`язку з чим, відповідачі вважають, що в даному випадку оспорювані рішення та дії були вчинені правомірно й обґрунтовано, вони не порушують прав чи інтересів позивача, відтак, підстав для задоволення позову немає.

Треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача позов підтримали й висловили аргументи, аналогічні доводам ОСОБА_1 .

Зокрема, зазначено про неможливість видачі містобудівних умов та обмежень у м. Львові після 01.01.2019 року, оскільки з цього часу відсутня можливість розроблення історико-містобудівного обґрунтування з метою здійснення нового будівництва в межах історичного ареалу міста. При цьому, видані відповідачем спірні містобудівні умови та обмеження грубо порушують законодавство в сфері охорони історичної спадщини та не відповідають містобудівній документації вони не визначають відстаней до існуючих пам?яток архітектури, втручаються в історичне середовища, не відповідають принципу його регенерації й доповнення. Також і детальний план території, розроблений для цілей цього будівництва, є дефектним, оскільки не погоджений у органі охорони культурної спадщини, суперечить планам зонування тощо. Звертають увагу на те, що не було здійснено й повідомлення ЮНЕСКО про плановані містобудівні перетворення, як це визначає закон.

Треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів проти позову заперечили й висловили аргументи, аналогічні до заперечень відповідачів у цій справі.

Зокрема, треті особи акцентують на тому, що вони є власниками й користувачами земельних ділянок і нерухомості на території запланованого будівництва, відтак, така містобудівна діяльність щодо забудови є їхнім невід?ємним правом. При цьому, наміри забудови відповідних земельних ділянок не суперечать вимогам нормативно-правових актів і містобудівній документації, а тому, підстав для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень не існує та не існувало. Треті особи підкреслюють, що в даному випадку оскаржувані рішення були прийняті винятково в рамках чинного законодавства України, яке регламентує приводи для відмови, котрі не існували.

Треті особи також стверджують, що доводи позивача про нібито порушення його прав через знаходження на території запланованого будівництва належного йому гаража є голослівними та не доведеними жодними належними й допустимими доказами, а крім того, це виходить поза рамки публічно-правового спору. У дійсності ж, у ОСОБА_1 з приводу оскаржуваних рішень і дій не може існувати спору, який би міг вирішуватися адміністративним судом, оскільки він не є учасником відповідних публічних правовідносин.

Таким чином, треті особи вважають, що спірні рішення та реєстрація, а також дії є законними і підстав для їх скасування чи визнання протиправними немає.

У судових засіданнях представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні тим, які викладені у письмових заявах до суду, просив позов задовольнити. Представники відповідачів у судових засіданнях позов не визнали, ствердили про його необґрунтованість, а тому, просили у задоволенні позову відмовити. Треті особи підтримали тих осіб, на стороні яких вони виступають.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, третіх осіб, розглянувши їхні доводи та заперечення, дослідивши зібрані в справі докази, об`єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ТзОВ «Мега-Тех» (раніше ПП «Мега-Тех»), ТзОВ «Галпроектмонтаж» є власниками та користувачами ряду земельних ділянок на вул. Волоській, 1, вул. Волоській, 1-А, вул. Шота Руставелі, 13 у м. Львові, а саме: площею 0,2182 га (кадастровий номер :07:005:0047, вид цільового призначення для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку), категорія земель землі житлової та громадської забудови, вид використання для будівництва та обслуговування торгово-офісного комплексу з підземним паркінгом); площею 0,0420 га (кадастровий номер :07:005:0025, вид цільового призначення для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку), категорія земель землі житлової та громадської забудови, вид використання для будівництва та обслуговування торгово-офісного комплексу з підземним паркінгом); площею 0,0044 га (кадастровий номер :07:005:0040, вид цільового призначення для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку), категорія земель землі житлової та громадської забудови, вид використання для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку),;площею 0,1909 га (кадастровий номер :07:005:0041, вид цільового призначення для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, категорія земель землі житлової та громадської забудови, вид використання для обслуговування існуючої будівлі).

Установлено, що маючи намір забудови зазначених вище земельних ділянок, треті особи звернулися до Львівської міської ради щодо видачі містобудівних умов та обмежень. Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 16.08.2019 року №783 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ПП «Мега-Тех» та ТзОВ «Галпроектмонтаж» торгово-фінансового центру з підземною автостоянкою у двох рівнях на вул. Волоській, 1, 1-А, вул. Шота Руставелі, 13 у м. Львові зі знесенням існуючих будівель» заявникам було надано відповідні містобудівні умови та обмеження.

Окрім того, в подальшому органом державного архітектурно-будівельного контролю було зареєстровано відповідне повідомлення №12 про початок виконання підготовчих робіт і видано дозвіл від 19.05.2020 року №ЛВ41 на будівельні роботи на будівництво ПП «Мега-Тех» та ТзОВ «Галпроектмонтаж» торгово-фінансового центру з підземною автостоянкою у двох рівнях на вул. Волоській, 1, 1-А, вул. Шота Руставелі, 13 у м. Львові зі знесенням існуючих будівель.

Однак, вважаючи такі рішення й дії такими, що порушують його права й інтереси, стверджуючи про те, що плановане будівництво суперечить вимогам містобудівної документації, порушуватиме архітектурно-просторову організацію історичного ареалу м. Львова та негативно на нього впливатиме, оцінюючи їх як такі, що вчинені з порушенням вимог законодавства та всупереч їх приписам, ОСОБА_1 оскаржив відповідні рішення, дозвіл, повідомлення та дії відповідачів до суду за цим позовом.

У зв`язку з чим, аналізуючи спірні правовідносини, доводи й аргументи сторін, суд відзначає наступне.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності установлює Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (нормативні акти наводяться у редакції, чинній на час спірних правовідносин), містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки це документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 26 цього закону, суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівні умови та обмеження, разом із технічними умовами та завданням на проектування, є основними складовими вихідних даних.

Як передбачає ч. 2 цієї ж статті, фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Частиною 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; 2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; 4) витяг із Державного земельного кадастру.

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.

Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення).

Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Виходячи з ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», отримання замовником або проектувальником вихідних даних є першим етапом проектування та будівництва об`єктів. А відповідно до ст. 4 Закону України «Про архітектурну діяльність», підготовка містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки є початковим етапом комплексу робіт зі створення об`єкта архітектури.

Отож, реалізація права власника чи користувача земельної ділянки щодо її забудови здійснюється в тому числі з обов?язковим отриманням необхідних вихідних даних для проектування, складовими яких є містобудівні умови та обмеження.

Як визначено ст. 14 Закону України «Про основи містобудування», до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належить надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить питання надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

Відтак, слід прийти до висновку, що видача містобудівних умов і обмежень провадиться в тому числі виконавчими органами міських рад, а отже, оскаржувані позивачем містобудівні умови і обмеження були видані Виконавчим комітетом Львівської міської ради (з приводу чого ухвалене відповідне рішення) у рамках його компетенції, а тому, відповідні доводи ОСОБА_1 є хибними.

При цьому, потрібно підкреслити, що законом чітко врегульовано й питання можливої відмови у наданні містобудівних умов та обмежень, підстави для чого носять вичерпний і нерозширювальний характер.

А саме, відповідно до ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: 1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Як випливає зі змісту позову, позивач вважає, що в нашому випадку містобудівні умови і обмеження не могли бути видані й слід було прийняти відповідне рішення про відмову (у зв?язку з чим, він і просить суд скасувати протилежне рішення виконавчого комітету).

Проте, проаналізувавши доводи й заперечення учасників справи та її матеріали, суд не знаходить підстав для висновку про ті невідповідності, які би могли бути правовою забороною для надання третім особам бажаних для них містобудівних умов і обмежень (з урахуванням наведених вище положень ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Так, позивачем не доведено того, що заявниками не було подано всі документи, необхідні для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень, або що відповідні правовстановлюючі документи на землю та нерухомість містять які-небудь недостовірні відомості.

А також суд не знаходить приводів для висновку про невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, як це окреслено у ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» серед підстав для відмови у видачі містобудівних умов і обмежень.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», генеральний план населеного пункту містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Відповідно до ч. 1 ст. 17 цього ж закону, генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

У відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території.

Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції, та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

Відповідно до ч. 4 цієї статті, детальний план території визначає: 1) принципи планувально-просторової організації забудови; 2) червоні лінії та лінії регулювання забудови; 3) функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами; 4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; 5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування; 6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови; 7) черговість та обсяги інженерної підготовки території; 8) систему інженерних мереж; 9) порядок організації транспортного і пішохідного руху; 10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі; 11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території).

На переконання суду, спірні містобудівні умови і обмеження були видані відповідачем із урахуванням вимог містобудівної документації на місцевому рівні. При цьому, судом не можуть бути взяті до уваги аргументи сторони позивача в частині стверджуваних порушень закону при розробці та затвердженні детального плану території, оскільки він (детальний план території) не є предметом оскарження в нашій справі, а його чинність не спростована в установленому порядку (зокрема, шляхом ухвалення відповідного судового рішення).

Слід зазначити, що актуальна на час прийняття спірного рішення містобудівна документація (в тому числі з урахуванням детального плану території) відносила територію для запланованого будівництва до зони Г-2 зона центру ділової, громадської діяльності місцевого значення.

Суд відзначає, що План зонування території м. Львова (Зонінг), встановлює, що зона центрів обслуговування і комерційної діяльності районного і місцевого значення Г-2 виділена для забезпечення правових умов формування місцевих (локальних) центрів з широким спектром комерційних і обслуговуючих функцій, орієнтованих на задоволення повсякденних і періодичних потреб населення. У ній передбачено наступні переважні види забудови та іншого використання земельних ділянок: організації і установи органів представницької, виконавчої і судової влади райрнів міста; магазини, торгові комплекси; виставки товарів; підприємства громадського харчування (їдальні, кафе, бари, ресторани); офіси, контори різних організацій, фірм, компаній; банки, відділення банків; рекламні агенства; зали, клуби, центри спілкування і занять багатоцільового і спеціалізованого призначення; аптеки, пункти надання першої медичної допомоги; приймальні пункти пралень і хімчисток; пошивочні ательє, ремонтні майстерні побутової техніки, перукарні і інші об`єкти осблуговування; лазні, сауни; компютерні центри; сквери, бульвари; універсальнеі спортивні і розважальні комплекси; ринки відкриті і закриті; кіоски, ятки, тимчасові павільйони торгівлі і обслуговування населення. Супутніми видами забудови та іншого використання є: відділення звязку, поштові відділення, телефонні і телеграфні станції; відділення, дільничі пункти міліції; громадські туалети; вбудовані в будівлі гаражі і автостоянки; парковки перед об`єктами ділових, культурних, обслуговуючих і комерційних видів використання; багатоповерхові підземні і наземні гаражі, автостоянки на окремих земельних ділянках; об`єкти пожежної охорони; об`єкти інженерного забезпечення. Окрім того, встановлено наступні допустимі види забудови та іншого використання земельних ділянок: будівлі змішаного використання: з житловими квартирами на верхніх поверхах і розміщенням в нижніх поверхах об`єктів ділового, культурного, обслуговуючого і комерційного призначення при умові поверхового розділення різноманітних видів використання; житлові приміщення на 1 поверсі не допускаються, використання ділянки для потреб мешканців житлової частини будинку не більше 60%; готелі, будинки для гостей, центри обслуговування туристів; музеї, виставкові зали; танцювальні зали, дискотеки; кінотеатри, відеосалони; культові споруди; театри-студії; бібліотеки, архіви, інформаційні центри; суди, нотаріальні контори, інші юридичні установи; спортзали (з басейном або без), басейни, спортклуби; поліклініки; видавництва і редакційні офіси; майданчики: спортивні, господарські, відпочинкові; дворові майданчики: дитячі, спортивні, господарські, відпочинку.

Відтак, намір щодо забудови, з яким звернулися до органу місцевого самоврядування треті особи, не суперечить вимогам містобудівній документації, яка дозволяє відповідне будівництво у такій функціональній зоні.

Окрім того, як уже зазначено вище, цільове призначення земельних ділянок третіх осіб, на яких заплановане будівництво, землі житлової та громадської забудови, вид використання для будівництва та обслуговування торгово-офісного комплексу з підземним паркінгом і для обслуговування існуючої будівлі, вид цільового призначення 03.10 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (адміністративних будинків, офісних приміщень та інших будівель громадської забудови, які використовуються для здійснення підприємницької та іншої діяльності, пов`язаної з отриманням прибутку), 03.15 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови.

Відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Згідно зі ст. 39 кодексу, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.

Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 23.07.2010 року №548, визначено, що земельні ділянки з розділу 03 секції В є землями громадської забудови (землі, які використовуються для розміщення громадських будівель і споруд (готелів, офісних будівель, торговельних будівель, для публічних виступів, для музеїв та бібліотек, для навчальних та дослідних закладів, для лікарень та оздоровчих закладів), інших об`єктів загального користування).

Указане є підставою для висновку про можливість використання відповідних земельних ділянок із намірами забудови, поданими третіми особами.

Окремо, зважаючи на покликання сторони позивача щодо знаходження планованого будівництва в історичному ареалі міста й відповідні спеціальні вимоги, що з цим пов`язані, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України. Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини затверджується Кабінетом Міністрів України. Межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 року №878 було затверджено Список історичних населених місць України (міста і селища міського типу), до якого включено також і м. Львів. Проте, саме по собі включення певного населеного пункту до Списку історичних населених місць України не має за собою наслідку формування в ньому історичного ареалу з визначеними межами та режимами використання.

Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року №318.

Відповідно до п. 1 Порядку №318, історичні ареали визначаються тільки в населених місцях, що занесені до Списку історичних населених місць України, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 2 Порядку №318, історичний ареал охоплює історично сформовану частину населеного місця, що зберегла старовинний вигляд, розпланування і характер забудови.

Пунктом 4 Порядку №318 установлено, що відповідальними за визначення меж та режимів використання історичних ареалів є Мінкультури, Держбуд та уповноважені ними органи охорони культурної спадщини (в редакції порядку до 23.12.2011 року) або Мінкультури та уповноважені ним органи охорони культурної спадщини (в редакції порядку після 23.12.2011 року).

Пунктом 5 Порядку №318 передбачено, що межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць.

Як передбачено п. 12 Порядку №318, визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування, Мінкультури або уповноваженим ним органом охорони культурної спадщини та затверджуються Держбудом або уповноваженим ним органом охорони культурної спадщини (в редакції порядку до 23.12.2011 року) або погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуються Мінкультури (в редакції порядку після 23.12.2011 року).

Відповідно до пп. 14 п. 4 Положення про Державний комітет України з будівництва та архітектури, затвердженого указом Президента України від 20.08.2002 року №725/2002 (положення втратило чинність на підставі указу Президента України від 19.12.2005 року №1801/2005), Держбуд України проводить роботу, пов`язану з визначенням і затвердженням меж історичних ареалів населених місць та погодженням режиму їх використання. А відповідно до пп. 64 п. 3 Положення про Міністерство культури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 року №495, повноваження з визначення меж історичних ареалів населених місць та встановлення режиму їх використання надано Мінкультури.

Таким чином, слід резюмувати, що на території м. Львова, яке занесене до Списку історичних населених місць України (міста і селища міського типу), межі історичного ареалу можуть вважатися затвердженими лише в разі дотримання зазначених вище вимог ч. 2 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», п. 12 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року №318.

У той же час, у матеріалах справи відсутні належні й допустимі докази того, що межі історичного ареалу в м. Львові на час прийняття оспорюваного рішення виконавчого комітету про затвердження містобудівних умов та обмежень були в установленому порядку затверджені, тобто, згідно з відповідною редакцією положень Закону України «Про охорону культурної спадщини» та постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року №318.

Таким чином, суд не вбачає підстав для висновку, що на час надання оспорюваних містобудівних умов та обмежень були порушені вимоги, які пов`язані з історичним ареалом міста, а відповідні покликання сторони позивача слід оцінювати як безпідставні.

Також нерелевантними є посилання сторони позивача на факт неможливості розроблення після 01.01.2019 року історико-містобудівного обґрунтування, як це передбачено Порядком визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року №318, а також на відсутність інформування Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО про наміри здійснити містобудівні перетворення на території об`єкта всесвітньої спадщини та/або в межах його буферної зони, як це передбачено Порядком інформування Міжурядового комітету з охорони всесвітньої культурної і природної спадщини про наміри здійснити містобудівні перетворення на території об`єкта культурної спадщини, включеного до Списку всесвітньої спадщини, та/або в межах його буферної зони, затвердженим наказом Міністерства культури України від 20.04.2018 року №345.

У цій частині слід повторити, що зазначене не є необхідною передумовою чи законною перешкодою для видачі містобудівних умов та обмежень і здійснення подальших дій на реалізацію намірів забудови.

Відтак, резюмуючи, суд, із урахуванням доводів позивача, не знаходить причин для висновку про порушення при наданні містобудівних умов та обмежень для будівництва торгово-фінансового центру з підземною автостоянкою у двох рівнях на вул. Волоській, 1, 1-А, вул. Шота Руставелі, 13 у м. Львові зі знесенням існуючих будівель.

Окрім того, надаючи оцінку вимогам ОСОБА_1 у частині дозволу на виконання будівельних робіт, суд відзначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля», підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Згідно з ч.ч. 2, 3 цієї ж статті, дозвіл на виконання будівельних робіт видається органами державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

За наявності дозволу на виконання будівельних робіт отримання замовником та генеральним підрядником чи підрядником (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) інших документів дозвільного характеру для виконання будівельних робіт та видалення зелених насаджень у межах будівельного майданчика не вимагається.

Для отримання дозволу подається заява, до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; 2) копія розпорядчого документа щодо комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду у разі здійснення комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності (замість копії документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою); 3) проектна документація на будівництво, розроблена та затверджена в установленому законодавством порядку; 4) копія документа, що посвідчує право власності на будинок чи споруду, або згода його власника (співвласників), засвідчена у встановленому законодавством порядку, на проведення будівельних робіт у разі здійснення реконструкції, реставрації чи капітального ремонту; 5) копії документів про призначення осіб, відповідальних за виконання будівельних робіт, та осіб, які здійснюють авторський і технічний нагляд; 5-1) інформація про інженера-консультанта (у разі його залучення); 6) інформація про ліцензію, що дає право на виконання будівельних робіт, та кваліфікаційні сертифікати; 7) результати оцінки впливу на довкілля у випадках, визначених Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».

Копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, копія договору суперфіцію або копія документа, що посвідчує право власності на будинок чи споруду, не подається у разі, якщо державна реєстрація такого права здійснювалася у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У цьому випадку інформація про документ, який посвідчує відповідне речове право, зазначається у заяві про видачу дозволу на виконання будівельних робіт.

Видача дозволу на виконання будівельних робіт здійснюється з використанням Реєстру будівельної діяльності. У заяві про видачу дозволу на виконання будівельних робіт та у Реєстрі будівельної діяльності зазначається, зокрема, така інформація: 1) кадастровий номер земельної ділянки (для земельних ділянок, право власності чи користування на які виникло до 2004 року, а також земель, що використовуються для будівництва об`єктів на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування відповідно до частини четвертої статті 34 цього Закону та частини першої статті 12-1 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», - за його наявності); 2) реєстраційний номер містобудівних умов та обмежень, технічних умов у Реєстрі будівельної діяльності; 3) реєстраційний номер звіту про результати експертизи проектної документації на будівництво об`єкта в Реєстрі будівельної діяльності; 4) реєстраційний номер енергетичного сертифіката в Реєстрі будівельної діяльності; 5) ідентифікатор об`єкта будівництва (закінченого будівництвом об`єкта) (у заяві про видачу дозволу зазначається для об`єктів, яким присвоєно ідентифікатор об`єкта будівництва (закінченого будівництвом об`єкта) до подання заяви); 6) відомості про складові частини об`єкта (квартири, вбудовані чи вбудовано-прибудовані житлові та нежитлові приміщення в будинку, будівлі, споруді, гаражні бокси, машиномісця, інші житлові та нежитлові приміщення, які після прийняття об`єкта в експлуатацію є самостійними об`єктами нерухомого майна).

У день виготовлення з використанням Реєстру будівельної діяльності дозволу на виконання будівельних робіт програмні засоби електронної системи забезпечують автоматичне направлення до органу з присвоєння адреси повідомлення про необхідність присвоєння адреси об`єкту нового будівництва.

Форма дозволу на виконання будівельних робіт, форма заяви, що подається для його отримання, форма відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт, порядок видачі та анулювання дозволу на виконання будівельних робіт визначаються Кабінетом Міністрів України.

Частиною 4 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що відмова у видачі дозволу на виконання будівельних робіт видається заявнику в письмовому вигляді з відповідним обґрунтуванням у строк, передбачений для видачі дозволу.

Підставою для відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт є: 1) неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу такого дозволу; 2) невідповідність поданих документів вимогам законодавства; 3) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; 4) результати оцінки впливу на довкілля у випадках, визначених Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».

Рішення про видачу або анулювання дозволу на виконання будівельних робіт може бути розглянуто у порядку нагляду центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду (без права видачі дозволу), або оскаржено до суду.

У нашому випадку ОСОБА_1 аргументує свої вимоги в цій частині тими ж доводами, що й свої заперечення щодо видачі містобудівних умов і обмежень, які самі по собі (з тих же мотивів, які викладені судом вище по відношенню до оскаржуваних містобудівних умов і обмежень) не можуть свідчити про протиправність спірного рішення відповідача та не вказують на наявність підстав для відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт, чим начебто було знехтувано.

Таким чином, суд не знаходить підстав для висновку про протиправність відповідного дозволу, а відтак, і для задоволення такої вимоги позивача.

А в частині оскаржуваного повідомлення про початок виконання підготовчих робіт слід зауважити, що відповідно до п. 6 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №466, документи, що надають право на виконання підготовчих робіт, діють до моменту отримання права на виконання будівельних робіт.

Таким чином, видача дозволу на виконання будівельних робіт (про який зазначено вище) спричинила втрату чинності відповідного повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, що унеможливлює його оскарження.

Окремо потрібно надати критичної оцінки й доводам ОСОБА_1 про його дискримінацію як інваліда та як члена територіальної громади міста Львова, що начебто мало місце при прийнятті оспорюваних рішень і вчиненні оспорюваних дій. Тут слід зазначити, що дискримінація полягає у виключенні або обмеженні можливостей для певної категорії осіб відносно інших осіб, тобто, вона є проявом нерівного підходу по відношенню до різних осіб, спричиненого певними відмінностями (як-от раса, колір шкіри, стать, мова, релігія, сексуальна орієнтація, політичні погляди, національне походження тощо).

Однак, позивач так і не розкриває, за яким саме критерієм він зазнав дискримінації (тобто обмеженні в правах), у яких правах його було обмежено, по відношенню до якої групи осіб він зазнав дискримінації тощо. Таким чином, ці доводи ОСОБА_1 не мають під собою ніякого належного обгрунтування, є голослівними та не можуть бути узяті до уваги при вирішенні цього спору.

Такий же абстрактний і неконкретизований характер носить і вимога позивача, звернена до Львівського міського голови Садового А.І., щодо незабезпечення та недотримання права на охорону культурної спадщини, права на безпеку, права на правову визначеність та інтересів територіальної громади, прояв дискримінації позивача як інваліда та члена територіальної громади міста Львова.

Фактично ОСОБА_1 ставить тут вимогу не про вирішення певного публічно-правового спору, який у нього виник з суб?єктом владних повноважень чи щодо його певних рішень, дій або бездіяльності, а порушує питання про врегулювання діяльності органу місцевого самоврядування (його посадових осіб), яку позивач оцінює як неналежну, що за своєю природою не відноситься до компетенцію жодного суду.

Насамкінець, суд також акцентує на відсутності матеріально-правової заінтересованості позивача у задоволенні цього позову, з огляду на недоведення факту порушення оскаржуваними рішеннями та діями його прав, свобод чи інтересів і неможливості їх ефективного повновлення за судовим рішенням у цій справі, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У п. 4.1 рішення від 14.12.2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Виходячи ж зі змісту абз. 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003, слід ствердити, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно, в т.ч., забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 9 ч. 5 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначаються обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав (свобод, інтересів) осіб у сфері публічно-правових відносин, а матеріальне право на позов в адміністративному судочинстві щодо оскарження бездіяльності, дій чи рішення суб`єкта владних повноважень визнається саме за тими особами, яких вони безпосередньо стосуються, тобто тих, для кого вони породжують, змінюють або припиняють певні правовідносини.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. А гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відтак, для задоволення позову в адміністративній справі суд повинен установити передусім, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень безпосередньо порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача й що прийняте судом рішення може призвести до ефективного поновлення таких прав, свобод чи інтересів позивача (тобто, повинна бути встановлена існуюча матеріально-правова заінтересованість позивача).

У той же час, відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) оспорюваними бездіяльністю, діями чи рішеннями або невідповідність обраного способу його захисту способам, визначеним чинним законодавством, чи неможливість ефективного порушення такого права, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд зазначає, що дійсне порушення певних прав та інтересів особи, як передумова для судового захисту, а також необхідність його ефективності (тобто, забезпечення внаслідок цього реального поновлення порушеного права), кореспондує положенням ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, право на оскарження бездіяльності, дій чи рішень суб`єкта владних повноважень надано тій особі, прав, свобод та інтересів якої вони безпосередньо стосуються. В іншому разі, вимога, звернена до адміністративного суду, є безпідставною, а її задоволення не може призвести до ефективного відновлення прав та інтересів позивача.

Указані висновки кореспондують позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 у справі №800/489/17, від 06.02.2019 у справі №9901/815/18, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.07.2018 року в справі №826/6074/16, від 20.02.2019 року в справі №522/3665/17, від 12.11.2019 року в справі №809/4335/15.

Більш того, юрисдикційне віднесення спору до сфери адміністративних судів вимагає наявності саме спору публічно-правого характеру, а отже, вимоги позивача повинні обґрунтовуватися порушенням його прав чи інтересів у публічно-правових відносинах (у яких повинні перебувати учасники спору).

У нашому ж випадку, оскаржувані рішення стосуються передусім суб`єктів, які мають намір приступити до створення об`єкта архітектури (проектування та будівництва певного об`єкта), тобто, таке рішення відноситься до певних конкретних правовідносин, й позивач не є їх безпосереднім учасником.

У цьому контексті суд також відзначає, що акти суб`єктів владних повноважень поділяються, зокрема, на нормативно-правові та індивідуальні.

Так, відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, нормативно-правовий акт це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування, а відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, індивідуальний акт це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Оспорювані рішення слід оцінювати власне як акти індивідуальної дії, позаяк, вони володіють притаманними для цього ознаками.

Таким чином, слід прийти до обґрунтованого висновку про те, що рішення, які оспорює ОСОБА_1 , як акти індивідуальної дії, породжують публічно-правові відносини між обмеженим колом суб`єктів, до яких позивач не відноситься.

Суд наголошує на тому, що у даному випадку ОСОБА_1 не доведено того, що він є безпосереднім учасником відповідних правовідносин публічно-правового характеру, які породжуються та регулюються оспорюваними рішеннями чи діями відповідачів, що воно стосується позивача чи створюють для нього які-небудь наслідки в публічно-правовій площині.

Відтак, відсутні свідчення реального існування публічно-правового спору в цій справі між позивачем і відповідачами, а задоволення заявлених позовних вимог адміністративним судом не може призвести до ефективного поновлення порушених прав ОСОБА_1 , а отже, це не відповідає меті та засадам адміністративного судочинства.

Саме по собі проживання ОСОБА_1 у м. Львові, його належність до громади міста чи володіння певним нерухомим майном у такому населеному пункті або ж проста незгода з якими-будь рішеннями органів місцевого самоврядування, не наділяє позивача повноваженнями звертатися до суду в загальних чи абстрактних інтересах правопорядку.

Ба більше, доводи позивача, які стосуються можливого втручання в його право власності (щодо гаража, який, за твердженнями ОСОБА_1 , розташований на земельній ділянці планованого будівництва) за своєю суттю виходять поза межі публічно-правового спору та можуть бути предметом лише спору про право цивільне, який би мав вирішуватися в суді іншої юрисдикції.

Таким чином, суд відзначає, що не будучи учасником певних публічно-правових відносин, відповідно, не маючи реально існуючого спору в їх межах, позивач не має належних підстав для вимоги щодо вирішення судом певних аспектів таких правовідносин, а також, позивач не володіє універсальними контрольними чи наглядовими функціями та не наділений компетенцією забезпечувати публічний правопорядок (зокрема, оскаржуючи в судовому порядку ті рішення, які він вважає неправомірними), тобто, він не може діяти actio popularis. У цьому контексті доречно зауважити, що в сфері містобудівної діяльності чинне законодавства встановлює спеціальні контрольні та наглядові механізми, призначені для недопущення існування порушень закону, що провадиться повноважними органами (як це визначено п. 6 ч. 1 ст. 7, ст.ст. 41, 41-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тощо).

Тому, необхідно повторити, що зібрані та досліджені матеріали цієї справи не підтверджують і не обґрунтовують реальне порушення оспорюваним рішеннями прав, свобод чи інтересів позивача й не засвідчують можливість їх поновлення внаслідок вирішення цієї справи, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у рішенні в справі «Бочаров проти України», рішенні в справі «Федорченко та Лозенко проти України», рішенні в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву. Незважаючи на відсутність чіткого регламентування Кодексу адміністративного судочинства України, саме такий стандарт доказування є найбільш прийнятним при спорах у сфері публічно-правових відносин.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи не підтверджують та не засвідчують належної обґрунтованості вимог, із якими звернувся до суду позивач, у той же час, відповідачами доведено правомірність своїх дій і рішень.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами й іншими учасниками справи докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, міського голови Львова Садового Андрія Івановича, Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Громадської організації «Народна дія Львів», Міністерства культури та інформаційної політики України, та за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Мега-Тех», товариства з обмеженою відповідальністю «Галпроектмонтаж» про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення відмовити повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено та підписано 07.07.2022 року.

Суддя Сасевич О.М.