Справа № 280/8792/21
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

О К Р Е М А Д У М К А
07 липня 2022 року Справа № 280/8792/21
До суду надійшов позов ОСОБА_1 , в якому остання просила: визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо виплати судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно із застосуванням обмеження, визначеного статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»; стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно у розмірі 262856,03 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті; звернути до негайного виконання рішення в межах суми стягнення суддівської винагороди за один місяць; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у 10-денний строк з моменту набрання даним рішенням законної сили звіт про виконання судового рішення.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо виплати судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суддівську винагороду, за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно в розмірі 262856,03 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Рішення суду допущено до негайного виконання в частині стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої суддівської винагороди в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 52571,21 грн. У задоволенні клопотання про зобов`язання відповідача як суб`єкта владних повноважень не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного від 07 липня 2022 року апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області задоволено частково. Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року скасовано в частині стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суддівську винагороду, за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно в розмірі 262856,03 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Прийнято в цій частині нове рішення, яким зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати суддівську винагороду ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину з відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів. В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року в адміністративній справі № 280/8792/21 залишено без змін.

Приймаючу таку постанову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у спірному періоді відповідач мав керуватися виключно нормами статті 135 Закону № 1402-VIII, а норми інших законодавчих актів до спірних правовідносин застосовуватися не можуть. Також суд апеляційної інстанції послався на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 160/12091/20 та від 05 серпня 2021 року у справі № 160/12182/20.

Цілком погоджуюся з висновком колегії суддів, що за приписами статті 130 Конституції України держава має забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. При цьому розмір винагороди судді встановлюється виключно законом про судоустрій та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Це також підтвердив Конституційний Суд України у рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-/2020 у справі № 1-14/2020(230/20).

Разом з тим вважаю, що дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області не мають ознак протиправності.

Так, відповідно до ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 149 Закону передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Аналіз наведених норм закону дає можливість дійти висновку, що суди в Україні є бюджетними установами, які фінансуються з Державного бюджету в порядку, визначеному Бюджетним кодексом України.

За визначеннями, наведеними у статті 2 Бюджетного кодексу України: головні розпорядники бюджетних коштів бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень; розпорядник бюджетних коштів бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я та здійснення витрат бюджету.

Згідно зі ст. 23 БК України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Зміни розмірів, мети та обмеження в часі бюджетних призначень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, здійснюються лише за наявності у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет) відповідного положення.

Статтею 47 Бюджетного кодексу України встановлено, що відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Розпорядники бюджетних коштів забезпечують управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених цим Кодексом.

Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами (ст. 48 БК України).

Відповідно до приписів статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно зі ст. 121 БК України посадові особи, з вини яких допущено порушення бюджетного законодавства, несуть цивільну, дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законом. Порушення бюджетного законодавства, вчинене розпорядником чи одержувачем бюджетних коштів, може бути підставою для притягнення до відповідальності згідно з законами України його керівника чи інших відповідальних посадових осіб, залежно від характеру вчинених ними діянь.

З системного аналізу норм бюджетного законодавства вбачається, що розпорядник бюджетних коштів має право здійснювати відповідні видатки, у тому числі пов`язані з виплатою заробітної плати, виключно в межах бюджетних асигнувань.

Матеріали справи містять інформацію щодо бюджетних асигнувань на виплату суддівської винагороду протягом спірного періоду, з якою вбачається, що у 2020 році фінансування за КЕКВ 2113 «Суддівська винагорода» було забезпечено на 87,7%.

З огляду на викладене вважаю, що відповідач у спірних правовідносинах при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди діяв межах законодавства, чинного на час спірних правовідносин, та був позбавлений можливості розсуду щодо меж його застосування.

Висновки суду, що відповідач у спірних правовідносинах при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», спростовується положеннями Бюджетного кодексу України.

Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити недоотриману суддівську винагороду, вважаю, що відповідні норми Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX втратили чинність на підставі рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-/2020.

За правилами, встановленими статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суду України», закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином правові підстави для зобов`язання відповідача вчинити дії поза межами закону, чинного на час спірних правовідносин, відсутні.

При цьому вважаю не можливим застосування при вирішенні даної справи постанов Верховного Суду у справах № 160/12091/20 та № 160/12182/20, оскільки суд касаційної інстанції у наведених постановах не навів мотивів у спростування висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для визнання дій ТУ ДСА протиправними. Висновки Верховного Суду зводяться до неможливості обмеження суддівської винагороди законом про бюджет, що не вступає у суперечність із висновком апеляційного суду у наведених справах.

Враховуючи сукупність викладених обставин, вважаю, що правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Суддя О.В. Головко