Справа № 420/8017/22
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2022-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8017/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Одеської обласної прокуратури до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №68767867 від 23.02.2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 08.06.2022 року надійшов адміністративний позов Одеської обласної прокуратури (надалі - позивач) до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції (надалі відповідач або відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 (надалі третя особа або ОСОБА_1 ), в якому позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С. від 23.02.2022 року про відкриття виконавчого провадження у виконавчому провадженні №68767867.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 23.02.2022 року боржника зобов`язано невідкладно поновити ОСОБА_1 на роботі в Одеській обласній прокуратурі на посаді, прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30.04.2020 року.

Водночас, як вказує позивач, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 року у справі №420/4491/20 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову в частині скасування рішення кадрової комісії про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації.

Позивач посилається на Пункт 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (в редакції Закону України № 1554-ІХ від 15.06.2021 року), яким передбачено що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 цього пункту, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації. Проходження атестації особами, зазначеними в підпункті 3 цього пункту, розпочинається з етапу, на якому було прийнято рішення про неуспішне її проходження.

Також, позивач звертає увагу, що поновлення позивача в Одеській обласній прокуратурі з 30.04.2020 року суперечить положенням наказу Офісу Генерального прокурора від 08.09.2020 року №414, яким днем початку роботи обласних прокуратур визначено 11.09.2020 року, що свідчить про те, що обласні прокуратури почали свою роботу лише з цієї дати і позивач не може бути поновлений в обласній прокуратурі до 11.09.2020 року в тому числі ще й з цих підстав.

Крім цього, позивач звертає увагу, що поновлення ОСОБА_1 у спосіб не передбачений спеціальним Законом №113-ІХ надасть йому незаконних переваг перед прокурорами, які успішно пройшли всі етапи атестації відповідно до вимог Закону України №113-ІХ та переведені до новоутворених обласних прокуратур.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що у зв`язку з відсутністю підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, визначених частиною 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В.С, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», 23.02.2022 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №68767867.

Враховуючи викладене, на переконання відповідача, державним виконавцем постанову про відкриття виконавчого провадження від 23.02.2022 року №68767867 винесено у спосіб та в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Позиція третьої особи обґрунтовується наступним

Третя особа вважає необґрунтованими заявлені позовні вимоги та зазначає, що незважаючи на задоволення рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 року по справі №420/4491/20 позовних вимог в частині поновлення на посаді, яке підлягало негайному виконанню, лише 30.09.2021 року наказом керівника Одеської обласної прокуратури №2179к скасовано наказ прокуратури Одеської області №791к від 29.04.2020 року про звільнення позивача з посади та органів прокуратури та відповідно до пункту 2 наказу №2179к від 30.09.2021 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області.

Отже, на переконання третьої особи, ОСОБА_1 «поновлено» не на посаді «прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області», а на посаді «прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», яка скорочена вже після звільнення та подання позовної заяви.

Крім цього, третя особа зазначає, що ОСОБА_1 судовим рішенням поновлено у Одеській обласній прокуратурі, а не в прокуратурі Одеської області, а також те, що рішення суду у такий спосіб «виконано» не негайно, а тільки 30.09.2021 року.

Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.06.2022 року вищевказаний адміністративний позов залишено без руху з підстав недотримання позивачем вимог ст.ст.160, 161 КАС України, а саме з підстав пропуску позивачем 10-ти денного строку звернення до суду з даною позовною заявою. Надано позивачу 10-ти денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали.

У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви, у зв`язку з чим ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01.07.2022 року, заяву Одеської обласної прокуратури про поновлення строку звернення до адміністративного суду задоволено; визнано причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та поновлено Одеській обласній прокуратурі строк звернення до адміністративного суду по справі №420/8017/22. Позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами, за окремою категорію термінових адміністративних справ передбачених статтею 287 КАС України. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву до 07.07.2022 року.

05.07.2022 року від третьої особи надішли письмові пояснення (вхід. №21359/22) та клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів (вхід. №2136/22).

07.07.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вхід. №ЕП/18983/22).

Станом на 11.07.2022 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін та третьої особи на адресу суду не надходило.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача, відповідача та третьої особи, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 року по справі №420/4491/20, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.06. 2021 року, задоволено частково позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу:

- визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Одеської області №791к від 29 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року;

- поновлено ОСОБА_1 на роботі в Одеській обласній прокуратурі на посаді, прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року;

- стягнуто з Одеської обласної прокуратури ( на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 30 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення, 26 лютого 2021 року, 234 771 (двісті тридцять чотири сімсот сімдесят одну) гривню 12 копійок з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів;

- допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 та в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 23 250 (двадцять три тисячі двісті п`ятдесят) гривень 28 копійок з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів;

- в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.11-34).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

10.06.2021 року Одеським окружним адміністративним судом видано позивачу 3 виконавчих листа.

30.09.2021 року Одеською обласною прокуратурою прийнято наказ №2179к, яким:

- наказ прокурора Одеської області від 29 квітня 2020 року №791к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 30 квітня 2020 року скасовано;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року (а.с.35).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.12.2021 року по справі №420/19554/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.06. 2022 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення задоволено частково:

- стягнуто з Одеської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 року у справі №420/4491/20 за період з 27.02.2021 року по 01.10.2021 року у розмірі 167 721,52 грн. (сто шістдесят сім тисяч сімсот двадцять одна гривня п`ятдесят дві копійки);

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

- стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1667,22 грн. згідно квитанції про сплату судового збору №65874 від 20.10.2021 року (а.с.49-50).

У зв`язку із тим, що відповідачем (боржником) - Одеською обласною прокуратурою, у добровільному порядку не виконано рішення суду, що набрало законної сили, ОСОБА_1 16.02.2022 року надіслав засобами поштового зв`язку до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (місто Київ) заяву про примусове виконання рішення суду, разом із виконавчим листом №420/4491/20.

23.02.2022 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №68767867 на підставі виконавчого листа №420/4491/20 виданого 10.06. 2021 року Одеським окружним адміністративним судом (а.с.8-9).

Постанову про відкриття виконавчого провадження від 23.02.2022 року №68767867 отримано Одеською обласною прокуратурою 23.05.2022 року (а.с.10).

23.06.2022 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №68767867, яким встановлено, що на виконання рішення суду, наказом Одеської обласної прокуратури від 30.09.2021 року №2179к поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30.04.2020 року.

Позивач, не погоджуючись з постановою про відкриття виконавчого провадження №68767867 від 23.02.2022 року, вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Релевантні джерела права та висновки суду

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку покладено на державну виконавчу службу.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII Про виконавче провадження (далі Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 63 Закону №1404-VII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

З позовної заяви вбачається, що позивач, в обґрунтування протиправності прийнятої постанови про відкриття виконавчого провадження, посилається зокрема, на те, що ОСОБА_1 наказом керівника Одеської обласної прокуратури №2179к від 30 вересня 2021 року же поновлений на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області.

Так, судом було встановлено, що 30 вересня 2021 року наказом керівника Одеської обласної прокуратури №2179к скасовано наказ прокуратури Одеської області №791к від 29 квітня 2020 року про звільнення позивача з посади та органів прокуратури.

Відповідно до пункту 2 наказу №2179к від 30 вересня 2021 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області.

Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_1 «поновлено» не на посаді «прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області», а на посаді «прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», яка скорочена вже після звільнення та подання позовної заяви.

Крім цього, суд звертає увагу на ту обставину, що ОСОБА_1 судовим рішенням поновлено у Одеській обласній прокуратурі, а не в прокуратурі Одеської області.

Також, суд погоджується з твердженням третьої особи, що рішення суду у такий спосіб виконано не негайно, а тільки 30 вересня 2021 року.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_1 визнає факт його поновлення на посаді, посилаючись на подання до Одеської обласної прокуратури позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (справа №420/4491/20), суд вважає необґрунтованим, оскільки, наказ №2179к від 30 вересня 2021 року оскаржений позивачем 17 жовтня 2021 року в порядку, передбаченому частиною 1 статті 383 КАС України шляхом подання відповідної заяви судді Одеського окружного адміністративного суду Бжассо Н.В., яка зареєстрована канцелярією суду 21 жовтня 2021 року за №579501, та на час винесення рішення, вказана заява не розглянута у зв`язку із відсутністю справи в суді першої інстанції через її касаційний розгляд.

Пунктом 5 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (у редакції наказу від 29.09.2016 року №2832/5) вказано, що у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, у зв`язку з відсутністю підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, визначених частиною 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем відділу, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», 23.02.2022 року правомірно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №68767867.

Згідно з частиною першою статті 255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частинами другою та четвертою статті 257 указаного Кодексу визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин першої та другої статті 8 цього ж Кодексу суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (надалі - Конвенція) людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів № 13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», у державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

На підставі аналізу фактичних обставин справи, суд зазначає, що незважаючи на значний проміжок часу, який минув після видачі виконавчого листа у спірних правовідносинах, рішення суду в частині негайного виконання про поновлення ОСОБА_1 на роботі в Одеській обласній прокуратурі на посаді, прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року залишається досі виконаним не в повному обсязі.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, враховуючи відсутність остаточного рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, після відкриття 11 жовтня 2021 року касаційного провадження за касаційною скаргою Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 року у справі №420/4491/20 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та рішень щодо зупинення його виконання, суд вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження №68767867 від 23.02.2022 року, відкрита за виконавчим листом №420/4491/20, виданим Одеським окружним адміністративним судом 10 червня 2021 року винесена державним виконавцем у спосіб та порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Будь-які інші доводи позивача не спростовують висновків суду по суті справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Одеської обласної прокуратури задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст.139 КАС України судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246, 249, 269, 271, 287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Одеської обласної прокуратури до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №68767867 від 23.02.2022 року відмовити.

Рішення суду набирає законної сили, згідно ст.255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в порядку та в строки встановлені ст.287 КАС України, з урахуванням особливостей, встановлених п.15.5 Розділу VII Перехідних Положень КАС України. Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 272 КАС України.

Позивач: Одеська обласна прокуратура (вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026, ).

Відповідач: відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, ).

Третя особа: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Суддя С.О. Cтефанов

.