Справа № 380/7504/21
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2022-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Львів

справа №380/7504/21

провадження № П/380/7611/21

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Карп`як О.О.,

секретар судового засідання Савка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові адміністративну справу за позовом Державного підприємства "Дрогобицьке лісове господарство" до Східницької селищної ради Львівської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державної регуляторної служби України про визнання протиправними та скасування рішень суб`єкта владних повноважень ,-

встановив:

До суду надійшла позовна заява Державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство» (82100, Львівська обл., м. Дрогобич, вул. Стрийська, 29, , далі позивач) до Східницької селищної ради Львівської області (82391, Львівська обл., м. Борислав, смт. Східниця, вул. Золота Баня, будинок 3, , далі відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Державної регуляторної служби України (01011, м. Київ, вул. Арсенальна, 9/11, ), у якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати Рішенням Східницької селищної ради Львівської області за № 103 від 04 березня 2021 року, як суб`єкта владних повноважень: в частині пункту 3 Рішення постійні лісокористувачі зобов`язані попередньо проводити обговорення щодо всіх видів запланованих рубок із місцевими громадами; в частині пункту 4 рішення що остаточне рішення на проведення чи заборону всіх видів рубок приймається виключно сесією Східницької селищної ради;

- витрати судового збору покласти на відповідача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач в позовній заяві зазначив, що 04 березня 2021 року Рішенням Східницької селищної ради Львівської області за № 103 вирішено пункту 3 Рішення постійні лісокористувачі зобов`язані попередньо проводити обговорення щодо всіх видів запланованих рубок із місцевими громадами; в частині пункту 4 рішення що остаточне рішення на проведення чи заборону всіх видів рубок приймається виключно сесією Східницької селищної ради. Вказує, що дане рішення на пряму забороняє їх діяльність і інтереси, обмежує права підприємства та блокує фінансово-господарську діяльність підприємства. Зазначає, що Східницька селищна рада Львівської області при винесенні рішення вийшла за межі своїх повноважень та порушила частину 2 статті 19 Конституції України, де зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Окрім цього вважає, що Східницька селищна рада Львівської області перебрала на себе повноваження центрального органу виконавчої влади України (Держлісагенства України) чим порушила ст. ст. 24 ,33, 37, 38, 67 Лісового кодексу України. Позивач вказує, що керуючись ст. 27 Закону України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності 13.04.2021 року подано до Державної регуляторної служби України звернення за № 390 щодо прийняття даного звернення до розгляду і винести рішення чи повідомлення уповноваженого органу про необхідність усунень принципів державної регуляторної політики відносно Рішення Східницької селищної ради Львівської області №103 від 04.03.2021 року. Дане звернення направлене до Державної регуляторної служби України, що підтверджується рекомендованим листом поштового відправлення за№310 від 13.04.2021 року. Зазначає, що 20.04.2021 року сектор Державної регуляторної служби у Львівській області направив лист за № 2412-05/2/21 до Східницької селищної ради Львівської області, який отриманий ними 20.04.2021 року (з відміткою), щодо приведення рішення у відповідність до вимог чинного законодавства. Позивач зазначає, що відповідач при винесенні рішення щодо заборони посилався та брав за основу Рішення Львівської обласної ради № 77 від 16 лютого 2016 року Про запровадження механізмів громадського контролю за використанням та відтворенням лісових ресурсів області. Також Рішення Львівської обласної ради №249 від 27 вересня 2016 року Про впорядкування лісокористування у Львівській області та внесення доповнень до рішення обласної ради від 16.02.2016 № 77 Про запровадження механізмів громадського контролю за використанням та відтворенням лісових ресурсів області. Позивач стверджує, що прийняте відповідачем, як уповноваженим на те регуляторним органом оскаржуване рішення, встановлює нові обмеження (нормативні приписи) про мораторій (заборону) на вирубку лісів на території територіальної громади, отримання погоджень на проведення робіт з лісовпорядкування, має неперсоніфікований характер, розрахований на багаторазове застосування та спрямований на регулювання господарських відносин між суб`єктами господарювання, що здійснюють господарську діяльність у сфері лісового господарства та лісовпорядкування постійними лісокористувачами. Також ніде в зазначеному рішенні та додатках не вказується на заборони постійним лісокористувачам на вирубку лісів на території області і отримання погоджень на проведення робіт з лісовпорядкування в області. Вказує, що у вищевказаних рішеннях Львівської обласної ради не зазначено та не вказано (мораторію) заборони постійним лісокористувачам на вирубку лісів на території області і отримання погоджень на проведення робіт з лісовпорядкування в області.

Крім цього вказує, що позивачем направлено до Східницької селищної ради Львівської області лист за№ 397 від 13.04.2021 про самостійне виправлення рішення згідно до пункту 15 статті 26 Закону України Про місцеве самоврядування в України де до виключної компетенції ради входить - скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень. Щодо обмежень та заборон постійними лісокористувачами своїх прав і обов`язків у лісовій галузі даним Законом повноваженнями міських рад не передбачено. Однак, станом на 05 травня 2021 року відповіді на лист сектору Державної регуляторної служби у Львівській області за № 2412-05/2/21 від 20.04.2021 року від Східницької селищної ради Львівської області, щодо приведення у відповідність до вимог регуляторного законодавства рішення від 04.03.2021 № 103 не надійшло.

Позивач вважає, що оскаржуване Рішення має беззаперечний вплив, як на суб`єктів господарювання (бізнесу завдаються збитків у вигляді втрати запланованих доходів та робочих місць) так і на державу, територіальну громаду у вигляді значного зменшення надходжень до бюджету міста з подальшим зменшенням фінансування соціальних програм. Позивач вважає таке рішення незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 24.05.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 28.09.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідач заяви про визнання позову чи відзив на позовну заяву в строки, передбачені статтею 261 Кодексу адміністративного судочинства України до суду не надав, про розгляд справи повідомлявся належним чином шляхом направлення процесуальних документів та повісток на адресу відповідача.

Від третьої особи 16.06.2021 надійшло пояснення у справі у яких Державна регуляторна служба України (далі - ДРС) зазначає, що у своїй діяльності керується Законом України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності від 11.09.2003 № 1160-ІУ (далі - Закон № 1160). Вказує, що Закон № 1160 встановлює правові та організаційні засади реалізації державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності. Відповідно до визначень статті 1 Закону № 1160 регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторній органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарюванні; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційні письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певні сфері, нормативно-правовим актом. Вказує, що для визнання нормативно-правового акта або іншого офіційною письмового документа регуляторним актом, необхідна сукупна наявність такт ознак: спрямування документу на регулювання господарських відносин та/або адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; встановлення, зміна чи скасування норми права; застосування неодноразово та щодо невизначеного кола осіб; прийняття уповноваженим регуляторним органом, тобто в межах повноважень та у спосіб, передбаченим законодавством України. При цьому, зважаючи на визначення регуляторного акта, встановлені Законом № 1160, під невизначеним колом осіб слід розуміти невизначене коло суб`єктів господарювання. Повідомляє суд, що рішення Східницької селищної ради Львівської області від 04.03.2021 №103 було предметом розгляду в ДРС за зверненням Державного підприємства Дрогобицьке лісове господарство від 13.04.2021 № 390. За результатом розгляду звернення Позивача щодо Рішення № 103 ДРС повідомила, що відповідно до статті 1 Закону № 1160 Рішення № 103 містить норми регуляторного характеру. ДРС також повідомила, що за результатами проведеного аналізу положень Рішення №103 встановлено, що таке не відповідає вимогам чинного законодавства України оскільки Рішення № 103 зобов`язує постійних лісокористувачів, проводити обговорення щодо всіх видів запланованих рубок із місцевими громадами згідно із Положенням про обговорення місцевими громадами запланованих лісогосподарських заходів громадські слухання та подавати протоколи про результати обговорень у Львівське ОУЛМГ районну державну адміністрацію. Остаточне рішення на проведення чи заборону всіх видів рубок приймається виключно сесією Східницької селищної ради за результатами громадських слухань, рекомендаціями профільної комісії ради та пропозиціями виконавчого комітету селищної ради. Згідно із преамбулою Рішення № 103 воно розроблено, відповідно до Лісового кодексу України (далі - Кодекс), законів України «Про мораторій на проведення суцільних рубок на гірських схилах в ялице букових лісах Карпатського регіону» та «Про тваринний світ», статей 26,47,59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Зазначає, що ані Кодексом, ані іншими актами законодавства України, відповідно до яких прийнято Рішення № 103, селищні ради не уповноважені зобов`язувати постійних лісокористувачів проводити обговорення щодо всіх видів запланованих рубок із місцевими громадами та ухвалювати остаточні рішення на проведення чи заборону рубок. За таких обставин, Рішення № 103, що містить ознаки невідповідності вимогам чинного законодавства, суперечить принципам державної регуляторної політики, визначеним статтею 4 Закону № 1160.

06.07.2022 представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач та тертя особа явки повноважного представника в судове засідання не забезпечили, причин неявки не повідомили.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

Відповідно до п. 3.1 Статуту позивача, що затверджений Наказом Державного агентства лісових ресурсів України № 128 від 14.04.2017 року зазначено, що підприємство створене з метою: ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів; охорони, відтворення та раціонального використання державного мисливського фонду та території мисливських угідь, наданих у користування Підприємству; одержання прибутку від комерційної діяльності.

Згідно з підпунктом 3.2.1 пункту 3.2 Статуту позивача зазначено, що основними напрямками діяльності Підприємства є: Проведення заходів з відновлення лісів, підвищення їх продуктивності та поліпшення якісного складу, збереження біотичного та іншого природнього різноманіття в лісах.

Відповідно до п. 1.1. Статуту підприємство ДП «Дрогобицьке лісове господарство» засноване на державній власності, створене відповідно до Наказу Міністерства лісового господарства України від 31.10.1991 року№ 133 «Про організаційну структуру управління лісового господарства України», належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України (далі - Орган управління майном) і координується Львівським обласним управлінням лісового та мисливського господарства (далі - Управління).

Пункт 4.2 Статуту підприємства вказує на те, що підприємство здійснює свою діяльність на комерційній основі і відповідно до чинного законодавства України та цього Статуту, який затверджується Органом управління майном.

04.03.2021 року Рішенням Східницької селищної ради Львівської області за № 103 вирішено:

в частині пункту 3 Рішення постійні лісокористувачі зобов`язані попередньо проводити обговорення щодо всіх видів запланованих рубок із місцевими громадами ,протоколи за результатами обговорень подати у Львівське ОУЛМГ, районну державну адміністрацію. Громадські слухання проводити згідно Положення (додаток 1);

в частині пункту 4 рішення що остаточне рішення на проведення чи заборону всіх видів рубок приймається виключно сесією Східницької селищної ради. У прийнятті рішення сесія керується результатами громадських слухань, рекомендаціями профільної комісії ради та пропозиціями виконавчого комітету селищної ради.

Позивачем 13.04.2021 подано до Державної регуляторної служби України звернення за № 390 щодо прийняття даного звернення до розгляду і винести рішення чи повідомлення уповноваженого органу про необхідність усунень принципів державної регуляторної політики відносно Рішення Східницької селищної ради Львівської області за № 103 від 04 березня 2021 року.

20.04.2021 сектор Державної регуляторної служби у Львівській області направив лист за № 2412-05/2/21 до Східницької селищної ради Львівської області, який отриманий позивачем 20.04.2021 (з відміткою), щодо приведення рішення у відповідність до вимог чинного законодавства.

13.05.2021 Державною регуляторною службою України скеровано відповідачеві лист «Щодо скасування рішення Східницької селищної ради» у якому проінформовано відповідача про необхідність вжиття заходів щодо скасування рішення Східницької селищної ради від від 04.03.2021 №103 «Про порядок ведення лісового господарства, охорони лісів та використання лісосировинних ресурсів на території Східницької селищної ради».

Водночас, не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 24 Лісового кодексу України права власників лісів, лісокористувачів та громадян охороняються законом і можуть бути обмежені або припинені лише у випадках, передбачених цим Кодексом України та іншими законодавчими актами.

Статтею 37 Лісового кодексу України встановлено, що питання проведення рубок головного користування, організація лісовпорядкування, заготівля другорядних лісових матеріалів і здійснення побічних лісових користувань, відновлення лісів і лісорозведення та здійснення заходів щодо підвищення продуктивності, поліпшення якісного складу лісів тощо регулюються нормативно-правовими актами з ведення лісового господарства.

Відповідно до ст.. 38 Лісового кодексу України, нормативно-правові акти з ведення лісового господарства розробляються в установленому порядку центральним органом виконавчої влади (Держлісагенство України), що реалізує державну політику у сфері лісового господарства. Основні вимоги до ведення лісового господарства та заходів з охорони, захисту, використання та відтворення лісів відповідно до цього Кодексу та закону затверджуються нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України.

Вимогами статті 67 Лісового кодексу України також встановлено, що заготівля деревини здійснюється, зокрема у порядку спеціального використання. Порядок та умови здійснення спеціального використання лісових ресурсів встановлює постанова Кабінету Міністрів України за №761 від 23.05.2007 року із змінами та доповненнями «Про врегулювання питань щодо спеціального використання лісових ресурсів».

Відповідно до Санітарних правил в лісах України, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України за № 756 від 26 жовтня 2016 року зазначено, що Санітарні правила в лісах України - сукупність норм щодо здійснення заходів з поліпшення санітарного стану лісів та санітарних вимог, які встановлюються з метою охорони та захисту лісів під час ведення лісового господарства, використання лісових ресурсів та проведення робіт, не пов`язаних з веденням лісового господарства, підприємствами, установами, організаціями та громадянами. Заходи з поліпшення санітарного стану лісів здійснюються власниками лісів, постійними лісокористувачами з метою оздоровлення насаджень у максимально стислі строки за умови недопущення негативного впливу на навколишнє природне середовище. Зазначені заходи є частиною комплексу профілактичних заходів, які здійснюються з метою збереження стійкості насаджень, запобігання розвитку патологічних процесів у лісі, зменшення шкоди, що завдається шкідниками, хворобами, ліквідації наслідків аварій та стихійного лиха. Види, обсяги, строки, місце та особливості здійснення заходів з поліпшення санітарного стану лісів визначаються державними спеціалізованими лісозахисними підприємствами, органом виконавчої влади з питань лісового господарства, територіальними органами Держлісагентства, а також власниками лісів, постійними лісокористувачами на основі погоджених відповідно до вимог статті 29-1 Лісового кодексу України матеріалів лісовпорядкування, а також результатів оцінки санітарного стану лісових насаджень. Для поліпшення санітарного стану лісів здійснюються такі заходи: вибіркові санітарні рубки; суцільні санітарні рубки; ліквідація захаращеності; профілактика виникнення та поширення осередків шкідників і хвороб лісу, боротьба з ними та захист заготовленої деревини від шкідників і хвороб лісу. Заходи з поліпшення санітарного стану лісів здійснюються незалежно від віку насаджень у лісах усіх категорій.

Виключні повноваження сільських, селищних, міських рад у сфері лісових відносин на відповідній території визначені у ст. 33 Лісового кодексу України, а саме: передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними; приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними; беруть участь у здійсненні заходів щодо охорони і захисту лісів, ліквідації наслідків стихійних явищ, лісових пожеж, залучають у встановленому порядку до цих робіт населення, транспортні й інші технічні засоби та обладнання; організовують благоустрій лісових ділянок і культурно-побутове обслуговування відпочиваючих у лісах, що використовуються для цих цілей; встановлюють порядок використання коштів, що виділяються з місцевого бюджету на ведення лісового господарства; вирішують інші питання у сфері лісових відносин відповідно до закону.

Суд погоджується з доводами позивача, що ні Лісовим кодексом України ні іншими нормативними актами України міські та селищні ради не уповноважені забороняти, погоджувати вирубку дерев та відтворення лісових ресурсів із постійними лісокористувачами.

Оскаржуване Рішення № 103 зобов`язує постійних лісокористувачів проводити обговорення щодо всіх видів запланованих рубок із місцевими громадами згідно з Положенням про обговорення місцевими громадами запланованих лісогосподарських заходів громадські слухання та подавати протоколи за результатами обговорень у Львівське ОУЛМГ, районну державну адміністрацію. Остаточне рішення на проведення чи заборону всіх видів рубок приймається виключно сесією Східницької селищної ради за результатами громадських слухань, рекомендаціями профільної комісії ради та пропозиціями виконавчого комітету селищної ради.

Згідно із преамбулою Рішення № 103 воно розроблено, відповідно до статей 26,47,59 Закону України «про місцеве самоврядування в Україні», Лісового кодексу України, Законом України «про мораторій на проведення суцільних рубок на гірських схилах в ялице- букових лісах Карпатського регіону», Законом України «Про тваринний світ», на підставі рішення Львівської обласної ради №77 від 16.02.2016 «Про запровадження механізмів громадського контролю за використанням та відтворенням лісових ресурсів області», розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації №397/0/5-20 від 11.06.2020 «Про створення робочої групи з питань контролю за збереженням лісових ресурсів».

Статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11.09.2003 № 1160-ІV (далі - Закон № 1160-ІV) визначено, що державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності - це напрям державної політики, спрямований на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Цією ж статтею визначено, що регуляторна діяльність - це діяльність, спрямована на підготовку, прийняття, відстеження результативності та перегляд регуляторних актів, яка здійснюється регуляторними органами, фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, територіальними громадами в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом;

Відповідно до чинного законодавства "нормативно-правовий акт" - це офіційний письмовий документ, прийнятий чи виданий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, який спрямований на регулювання суспільних відносин, містить нормативні приписи (має неперсоніфікований характер, розрахований на багаторазове застосування і дія не вичерпується одноразовим виконанням)".

Згідно ст. 1 Закону № 1160-ІV регуляторний орган - це, зокрема, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування.

Суд зазначає, що прийняте Відповідачем, як уповноваженим на те регуляторним органом оскаржуване рішення, встановлює нові обмеження (нормативні приписи) про мораторій (заборону) на вирубку лісів на території територіальної громади, отримання погоджень на проведення робіт з лісовпорядкування, має неперсоніфікований характер, розрахований на багаторазове застосування та спрямований на регулювання господарських відносин між суб`єктами господарювання, що здійснюють господарську діяльність у сфері лісового господарства та лісовпорядкування постійними лісокористувачами.

Кожний нормативно-правовий акт, що відповідає ознакам регуляторного акта, повинен супроводжуватись аналізом регуляторного впливу норм акта на державу, бізнес та громадськість, оприлюднюватись для одержання зауважень та пропозицій, а в проекті акта повинні бути передбачені індикатори його результативності.

Відповідно до ст. 9 Закону № 1160-ІV кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань. Про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій розробник цього проекту повідомляє у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону. У випадках, встановлених цим Законом, може здійснюватися повторне оприлюднення проекту регуляторного акта. Проект регуляторного акта разом із відповідним аналізом регуляторного впливу оприлюднюється у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніше п`яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту регуляторного акта. Повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта повинно містити: стислий виклад змісту проекту; поштову та електронну, за її наявності, адресу розробника проекту та інших органів, до яких відповідно до цього Закону або за ініціативою розробника надсилаються зауваження та пропозиції; інформацію про спосіб оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу (назва друкованого засобу масової інформації та/або адреса сторінки в мережі Інтернет, де опубліковано чи розміщено проект регуляторного акта та аналіз регуляторного впливу, або інформація про інший спосіб оприлюднення, передбачений частиною п`ятою статті 13 цього Закону); інформацію про строк, протягом якого приймаються зауваження та пропозиції від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань; інформацію про спосіб надання фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями зауважень та пропозицій.

Строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань приймаються зауваження та пропозиції, встановлюється розробником проекту регуляторного акта і не може бути меншим ніж один місяць та більшим ніж три місяці з дня оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу.

Усі зауваження і пропозиції щодо проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу, одержані протягом встановленого строку, підлягають обов`язковому розгляду розробником цього проекту. За результатами цього розгляду розробник проекту регуляторного акта повністю чи частково враховує одержані зауваження і пропозиції або мотивовано їх відхиляє.

Оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій не може бути перешкодою для проведення громадських слухань та будь-яких інших форм відкритих обговорень цього проекту регуляторного акта.

При розгляді справи судом відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів дотримання вимог ст. 9 Закону № 1160-ІV стосовно оприлюднення проекту регуляторного акта.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 25 Закону № 1160-ІУ, регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом виконавчої влади або його посадовою особою, якщо наявна хоча б одна з таких обставин:

відсутній аналіз регуляторного впливу;

проект регуляторного акта не був оприлюднений;

проект регуляторного акта не був поданий на погодження із уповноваженим органом;

щодо проекту регуляторного акта уповноваженим органом було прийнято рішення про відмову в його погодженні.

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону № 1160-ІV, проекти регуляторних актів, які розробляються центральними органами виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими органами виконавчої влади, територіальними органами центральних органів виконавчої влади, підлягають погодженню із уповноваженим органом.

За п. 1 Положення про Державну регуляторну службу України, затвердженого постановою КМУ від 24.12.2014 № 724, Державна регуляторна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну регуляторну політику, політику з питань нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності та дерегуляції господарської діяльності.

Як вказано в ч. 1 ст. 25 Закону № 1160-ІV, регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом виконавчої влади або його посадовою особою, зокрема, якщо проект регуляторного акта не був поданий на погодження із уповноваженим органом.

Суд зазначає, що відповідачем не надано доказів погодження прийнятого рішення із уповноваженим органом.

Також суд зазначає, що ані Лісовим кодексом України, ані іншими актами законодавства України, відповідно до яких прийнято Рішення № 103, селищні ради не уповноважені зобов`язувати постійних лісокористувачів проводити обговорення щодо всіх видів запланованих рубок із місцевими громадами та ухвалювати остаточні рішення на проведення чи заборону рубок. За таких обставин, Рішення № 103, що містить ознаки невідповідності вимогам чинного законодавства, суперечить принципам державної регуляторної політики, визначеним статтею 4 Закону № 1160.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено: "Кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-И). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Також ЄСПЛ у своїй практиці нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар ( рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), n. 50, Series A № 98).

Суд звертає увагу відповідача, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає також законний інтерес, якому властиві такі ознаки: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; пов`язаний із конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним; є персоналізованим (суб`єктивним) тобто належить конкретній особі (позивачу); суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже, й матеріально-правової заінтересованості), є: незаконність інтересу його суперечність Конституції, законам України, принципам права; не правовий характер вимог вимоги не породжують правових наслідків для позивача; встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу.

Ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним приписам, утворює основу принципу правової визначеності і відображена в практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), що визнається в Україні джерелом права (ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Так, згідно з усталеною прецедентною практикою ЄСПЛ (рішення у справах «Реквеньї проти Угорщини», «Санді Таймс» проти Сполученого Королівства», «Коккінакіс проти Греції», «Бесарабська Митрополія проти Молдови») однією з вимог, що випливає зі слів «встановлений законом», є вимога передбачуваності: норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає громадянинові змогу керуватися цією нормою у своїх діях.

Практикою Суду ЄС та ЄСПЛ законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності і саме у зв`язку із автономними поняттями майна та власності.

Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Принцип захисту легітимних очікувань є невід`ємним елементом комунітарного права ЄС, одним з фундаментальних правових принципів, тісно пов`язаних із принципом правової визначеності. Він забезпечує особам, які перебувають під дією права ЄС, можливість вибудовувати свою поведінку, покладаючись на заходи Союзу та поведінку його службовців. Концепція легітимних очікувань має розглядатися також в світлі міжнародно-правового стандарту справедливого та рівного ставлення (цей стандарт закріплений в ст. 10 Договору до Енергетичної Хартії і є обов`язковим для України).

В цьому сенсі легітимні очікування безпосередньо випливають із конституційної норми ч. 2 ст. 19 Конституції України про те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004 Суд вказав, що чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод; небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (див. також: рішення Європейського Суду з прав людини у справах «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002, «Аманн проти Швейцарії» від 16.02.2000).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Оигерка V. ІІкгаіпе), заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (КиШа V. Роїапсі), заява № 30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (Оагпа§а V. ІЛсгаіпе), заява № 20390/07).

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі «Фадєєва проти Росії» від 09.06.2005, в якому Європейський суд з прав людини з посиланням на справу «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що «згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».

Суд зазначає, що прийняття оскаржуваного Рішення, повинно відповідати як принципам державної регуляторної політики, визначених згідно Закону № 1160-ІV, так і принципу правової визначеності та передбачуваності законодавства, на важливості та необхідності застосування яких, як вже було зазначено, неодноразово наголошувалося у вказаній практиці ЄСПЛ, і такі принципи, як стверджує суд, безпосередньо пов`язані з суттю державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності - як напряму державної політики, спрямованого на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9 ) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.2, 8-10, 14, 72-79, 90, 241-246, 250, 257-262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та нечинним Рішення Східницької селищної ради Львівської області за № 103 від 04 березня 2021 року, в частині пункту 3 Рішення постійні лісокористувачі зобов`язані попередньо проводити обговорення щодо всіх видів запланованих рубок із місцевими громадами; в частині пункту 4 рішення що остаточно рішення на проведення чи заборону всіх видів рубок приймається виключно сесією Східницької селищної ради.

3. Стягнути з Східницької селищної ради Львівської області (82391, Львівська обл., м. Борислав, смт. Східниця, вул. Золота Баня, будинок 3, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство» (82100, Львівська обл., м. Дрогобич, вул. Стрийська, 29, ) 2270 грн. сплаченого судового збору.

Резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним, згідно п. 1 ст. 265 КАС України, невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.07.2022.

Суддя Карп`як Оксана Орестівна