Справа № 822/1301/15
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2022-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/1301/15 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Ковальчук О.К.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

08 липня 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Черкаської митниці на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України, Черкаської митниці про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства доходів і зборів України, Черкаської митниці Державної фіскальної служби України в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України №168-о від 12.03.2015 року "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- визнати протиправним та скасувати наказ Черкаської митниці ДФС України №108-о від 13.03.2015 року "Про проведення розрахунку з ОСОБА_1 ";

- зобов`язати Державну митну службу України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Черкаської митниці як територіальному органі Державної митної служби України;

- стягнути з Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 13.03.2015 року до дня поновлення на роботі.

Ухвалою від 15.04.2015 Хмельницький окружний адміністративний суд відкрив провадження в даній адміністративній справі.

В зв`язку з перебуванням на розгляді в Конституційному Суді України об`єднаного провадження за двома конституційними поданнями Верховного Суду та 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади", провадження у справі ухвалою суду від 20.05.2015 було зупинено.

В подальшому, ухвалою від 21.09.2021 Хмельницький окружний адміністративний суд поновив провадження у справі за клопотанням позивача.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду позов задоволено частково.

А саме, суд визнав протиправними і скасував наказ Міністерства доходів і зборів України "Про звільнення ОСОБА_1 " №168-о від 12.03.2015 року та наказ Черкаської митниці ДФС України "Про проведення розрахунку з ОСОБА_1 " №108-о від 13.03.2015 року.

Також, судом зобов`язано Державну митну службу України поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді заступника начальника Черкаської митниці ДФС України з 13.03.2015 та стягнуто з Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.03.2015 по 03.02.2022 включно в сумі 2237014, 59 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

У задоволенні решти позовних вимог судом першої інстанції відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволених вимог, Черкаська митниця Держмитслужби оскаржила його в апеляційному порядку.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт відзначив про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, що є підставою для скасування ухваленого рішення в оскаржуваній частині та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив доводи відповідача та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач - ОСОБА_1 , наказом Міністерства доходів і зборів України №1418-0 від 17.06.2013 та наказом Черкаської митниці Міндоходів №31-0 від 20.06.2013 призначений на посаду заступника начальника Черкаської митниці Міндоходів.

16.10.2014 набрав чинності закон України "Про очищення влади" №1682-VII (далі - Закон №1682-VII).

24.02.2015 відповідно до Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 закону України "Про очищення влади", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №563 "Деякі питання реалізації Закону України "Про очищення влади", та Плану проведення перевірок відповідно до Закону України "Про очищення влади", затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.010.2014 №1025-р, керівник Державної фіскальної служби України прийняв наказ №117 "Про початок проведення перевірки відповідно до закону України "Про очищення влади" стосовно посадових і службових осіб Міндоходів", пунктом 1.2 якого визначив дату початку перевірки керівників, їх перших заступників та заступників керівників митниць Міндоходів 02 березня 2015 року.

На підставі наказу Черкаської митниці Міндоходів від 24.02.2015 №3-кв "Про надання відпустки" позивач у період з 01.03.2015 по 29.03.2015 перебував у відпустці.

Черкаська митниця ДФС листом від 02.03.2015 №416/8/23-70-04-37 повідомила позивача про початок з 02 березня 2015 року перевірки щодо нього та про необхідність надати у зв`язку з цим до Департаменту персоналу ДФС України власноручно написаної заяви за формою, визначеною в додатках 1 або 2 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 та 4 статті 1 закону України "Про очищення влади", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №563 "Деякі питання реалізації Закону "Про очищення влади".

Зазначений лист позивач отримав 12.03.2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

12.03.2015 року позивач засобами електронного зв`язку подав голові комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України ОСОБА_2 заяву про не застосування до нього заборон, визначених частинами 3 або 4 статті 1 закону України "Про очищення влади", надання згоди на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо нього згідно з вимогами Закону, а також декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік.

12.03.2015 року посадові особи Черкаської митниці Міндоходів склали акт про відсутність повідомлення про отримання позивачем листа від 02.03.2015 №416/8/23-70-04-37.

Наказом від 12.03.2015 №168-о "Про звільнення ОСОБА_1 " керівника Міністерства доходів і зборів України позивач звільнений з посади заступника начальника Черкаської митниці Міндоходів з 13.03.2015 з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади", пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Підставою наказу слугувала: довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 від 12.03.2015 та доповідна записка директора Департаменту персоналу Державної фіскальної служби України Пригаровського В.М. від 12.03.2015 №585/99-99-04-03-01-18.

На підставі наказу Черкаської митниці ДФС від 13.03.2015 №108-о з позивачем проведений розрахунок у зв`язку із звільненням (наказ Черкаської митниці від 12.03.2015 №168-о).

Вважаючи протиправними наказ Міністерства доходів і зборів України №168-о "Про звільнення ОСОБА_1 " від 12.03.2015 року та наказ Черкаської митниці ДФС України №108-о від 13.03.2015 року "Про проведення розрахунку з ОСОБА_1 ", позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Пунктом 7-2 частини 1 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, визначені Законом України «Про очищення влади».

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені Законом України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року №1682-VII (далі - Закон №1682-VII).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №1682-VII, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

За приписами частини 2 статті 1 Закону №1682-VII, очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Частиною 3 статті 1 Закону №1682-VII передбачено, що протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Згідно п.п. 6, 10 ч. 1 ст. 2 Закону №1682-VII, заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту; інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування;

Пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону №1682-VII визначено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Статтею 4 Закону №1682-VII передбачено, що особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява).

Заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.

Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону.

Подання заяви, у якій особа повідомляє про те, що до неї застосовується заборона, зазначена у частині третій або четвертій статті 1 цього Закону, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після подання такої заяви та застосування до неї відповідної заборони.

Частиною 1 статті 5 Закону №1682-VII закріплено, що органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону №1682-VII, міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності цим Законом розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України: 1) перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону, згідно з їх компетенцією; 2) порядок проведення перевірки, передбаченої цим Законом; 3) план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті.

Згідно ч. 4 ст. 5 Закону №1682-VII, організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для застосування до позивача заборони, визначеної частиною 3 статті 1 Закону №1682-VII, та звільнення з посади заступника начальника Черкаської митниці Міндоходів, слугувало порушення останнім вимог пункту 2 статті 4 Закону №1682-VII, а саме неподання заяви, передбаченої частиною 1 статті 4 цього Закону.

Колегія суддів наголошує на тому, що звільнення на підставі положень Закону України «Про очищення влади» передбачає, зокрема, процедуру, яка полягає у проведенні перевірки особи та можливість її звільнення за результатами такої перевірки.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №563 затверджено «Порядок проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади"» (далі - Порядок №563, у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Пунктом 1 вищевказаного Порядку передбачено, що цей Порядок визначає механізм проведення перевірки достовірності відомостей, що подаються посадовими і службовими особами органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також особами, які претендують на зайняття відповідних посад, щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади" (далі - перевірка).

Відповідно до п. 4 Порядку №563, організація проведення перевірки покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої проводиться перевірка (далі - керівник органу).

Пунктом 5 Порядку №563 закріплено, що Керівник органу або голова суду згідно з планом проведення перевірок, затвердженим Кабінетом Міністрів України, приймає рішення про початок проведення перевірки у відповідному органі (далі - початок проведення перевірки в органі), в якому встановлює дату початку проведення перевірки, а також відповідальним за проведення перевірки визначає кадрову службу чи інший структурний підрозділ такого органу (далі - відповідальний структурний підрозділ).

Частиною 11 статті 5 Закону №1682-VII передбачено, що орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов`язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки.

Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку.

В силу вимог ч. 15 ст. 5 Закону №1682-VII, усі матеріали перевірки, які надійшли до керівника органу, передбаченого частиною четвертою цієї статті, додаються до особової справи особи, стосовно якої проводилася перевірка.

Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відносно позивача проводилася перевірка щодо можливості застосування заборон, передбачених Законом України "Про очищення влади".

Також, апелянтом не надано висновку, складеного за результатами такої перевірки.

Перевіряючи правомірність звільнення позивача із займаної посади з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», слід, також, зазначити наступне.

Матеріалами справи засвідчується, що звільнення позивача було проведене на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі про перебування позивача на відповідних посадах.

При цьому, установлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не було метою проведеної перевірки, оскільки відповідач ніколи не стверджував про причетність позивача до будь-яких порушень прав людини чи підтримання останнім антидемократичних заходів.

Відповідач, обгрунтовуючи власну позицію у цій справі, не заперечує той факт, що позивач, отримавши лист Черкаської митниці ДФС від 02.03.2015 №416/8/23-70-04-37, що мало місце 12.03.2015 року, засобами електронного зв`язку надіслав голові комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України ОСОБА_2 заяву про не застосування до нього заборон, визначених частинами 3 або 4 статті 1 закону України "Про очищення влади", надання згоди на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо нього згідно з вимогами Закону і надіслання цієї заяви і декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік. Разом з тим, відповідач відзначає про неналежність вказаного доказу, оскільки обраний позивачем спосіб надання згоди на проведення відповідної перевірки підпадає під вимоги ст.ст. 2, 5, 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", позаяк подана заява не була підписана електронно-цифровим підписом позивача, що не давало змогу ідентифікувати заявника.

Колегія суддів вказані доводи відхиляє та погоджується з висновком суду першої інстанції, який відзначив, що Порядком №563 не встановлено спеціальну форму для звернення позивача з відповідною заявою про не застосування до нього заборон, визначених частинами 3 або 4 статті 1 закону України "Про очищення влади". До того ж, Порядком №563 обов`язкова наявність електронно-цифрового підпису на заяві про не застосування заборон, визначених частинами 3 або 4 статті 1 закону України "Про очищення влади", не передбачена.

Апелянтом не наведено обгрунтованих доводів про те, що письмова заява позивача від 12.03.2015 року про незастосування заборон, визначених с. 3 та 4 ст. 1 Закону України "Про очищення влади" підписана позивачем власноруч, не відповідає вимогам Порядку №563,

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про своєчасність подання позивачем, а саме в межах строків, визначених статтею 4 Закону №1682-VII, заяви про незастосування до нього заборон, визначених частинами 3 або 4 статті 1 Закону України "Про очищення влади", та надання згоди на проходження перевірки та оприлюднення відомостей щодо нього згідно з вимогами Закону.

Колегія суддів наголошує на тому, що положення Закону України «Про очищення влади» встановлюють для осіб заборону обіймати певні посади, що пов`язується із самим лише фактом зайняття певних посад, незалежно від того, чи сприяли вони своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.

Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 817/3431/14 зазначив наступне: «…без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону № 1682-VII, що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації). Без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети Закону №1682-VII - недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо і дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого. Тож заборона перебування на зазначених у Законі №1682-VII посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність меті й принципам Закону №1682-VII, визначеним у частині другій статті 1 цього Закону».

З огляду на зазначене, посилання апелянта на те, що позивач ухилився від надання згоди на проведення відповідної перевірки, що і стало підставою для його звільнення, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Також, Верховний Суд у вищезазначеній постанові вказав наступне: «...відсутність у Законі № 1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною третьою статті 2 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017), що кореспондує положенням частини другої статті 2 КАС України (у редакції, чинній після 15.12.2017). Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно визнано протиправним та скасовано накази Міністерства доходів і зборів України "Про звільнення ОСОБА_1 " №168-о від 12.03.2015 року та Черкаської митниці ДФС України "Про проведення розрахунку з ОСОБА_1 " №108-о від 13.03.2015 року.

Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судова колегія відзначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідач в апеляційній скарзі стверджує про безпідставність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за весь час, оскільки провадження у даній справі зупинялося саме з ініціативи позивача.

Проте, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки реалізація позивачем його процесуальних прав на подання клопотань про зупинення та поновлення провадження у справі, не покладає на нього тягар вини за розгляд справи більше одного року у розумінні частини другої статті 235 КЗпП. Норми чинного законодавства не виключають період зупинення провадження у справі з періоду, за який має бути сплачений середній заробіток час вимушеного прогулу. У свою чергу, судом не було встановлено здійснення з боку позивача дій, які б свідчили про його намагання недобросовісно перешкодити або затягнути розгляд даної справи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.07.2021 року у справі №826/7051/15.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок), відповідно до якого обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з пунктами 5, 8 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунктом 10 Порядку №100, чинним до 12.12.2020, передбачено коригування середнього заробітку при підвищенні посадових окладів як в розрахункові періоди, так і у періоди, коли за працівником зберігався середній заробіток.

Це стосується всіх виплат, які розраховуються згідно з Порядком № 100, зокрема й за час вимушеного прогулу.

Аналіз абзаців сьомого, восьмого пункту 2 у взаємозв`язку з абзацами першим, другим пункту 10 Порядку №100 дає підстави для висновку, що у випадку зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадового окладу, обчислення середньої заробітної плати здійснюється виходячи із виплат, передбачених згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Аналогічні правові висновки стосовно застосування положень Порядку №100 у подібних правовідносинах, викладена Верховним Судом у постановах від 25.11.2021 року у справі №825/3933/14, від 28.09.2021 року у справі №825/3682/14, від 11.02.2021 року у справі №814/197/15.

Судом першої інстанції встановлено, а відповідачем не заперечувалось, що кількість днів вимушеного прогулу позивача станом на день ухвалення рішення становить 1547 робочих дня.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції ухвалою від 07.06.2022 року витребував у Черкаської митниці довідку про заробітну плату позивача, складену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, зокрема - за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Так, відповідно до наданої відповідачем на виконання вимог суду довідки від 10.06.2022 року середній заробіток позивача за 1 день складає 435,15 грн.

Мотивувальна частина рішення суду першої інстанції містить розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, який відповідає приписам Порядку № 100 та перегляду судом апеляційної інстанції не потребує.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо безпідставного застосування судом першої інстанції при здійснення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу положень пункту 10 Порядку № 100.

Отже, середній заробіток за період вимушеного прогулу позивача складає 2237014,59 грн. і зазначена сума підлягає стягненню з Державної митної служби України на користь позивача з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Черкаської митниці залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Гонтарук В. М.