Справа № 580/10483/21
Суддя: Сергій ГАРАНЬ
Дата ухвалення: 2022-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2022 року справа № 580/10483/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гараня С.М., розглянувши у порядку загального позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Черкаської митниці, Державної митної служби України, про визнання протиправними і скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , далі позивач) до Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8 далі відповідач 1), Черкаської митниці (18007, м. Черкаси, вул. Остафія Дашковича, 76, далі відповідач 2), Державної митної служби України (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11-Г, далі відповідач 3), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 30.07.2021 №1134-о Про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити на державній службі ОСОБА_1 , на посаді першого заступника начальника Черкаської митниці ДФС України з 01.11.2021;

- стягнути з Черкаської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.11.2021 по день поновлення;

- зобов`язати Державну митну службу України прийняти на роботу ОСОБА_1 на рівнозначну посаду державної служби в порядку переведення із Черкаської митниці ДФС у відповідності до вимог ст. 87 Закону України Про державну службу;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Черкаської митниці ДФС України та стягнення заробітної плати на його користь в межах суми стягнення за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Державної фіскальної служби України від 30.07.2021 №1134-о Про звільнення ОСОБА_1 позивачу було припинено державну службу та звільнено з посади першого заступника начальника Черкаської митниці ДФС у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». На переконання позивача відповідачем при винесенні оскаржуваного наказу було порушено положення Закону України «Про державну службу», а саме при попередженні про наступне звільнення не було запропоновано ані керівником державної служби Державною фіскальною службою України, ані суб`єктом призначення Державною митною службою України іншої рівнозначної, або, як виняток нижчої посади державної служби, як це передбачає абз.2 ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу», з врахуванням обставин, що вакантні посади були наявні, в тому числі і рівнозначна тій, яку обіймав позивач. Тому вважає, що в даному випадку підставою для його звільнення стало одностороннє волевиявлення суб`єкта призначення, а не реорганізація державного органу, скорочення чисельності або штату державних службовців. Жодних перешкод у зайнятті таких посад не наведено, прорахунків у роботі чи незадовільної поведінки, яка б несумісна зі статусом державного службовця, а тому звільнення є необґрунтованим, і як наслідок, оскаржуваний наказ порушує його конституційне право на працю.

У відзиві на позовну заяву Державна митна служба України заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначає, що звільнення відбулось відповідно до законодавства України. В даному випадку відбувся поділ Державної фіскальної служби України на дві юридичні особи - Державну митну службу України та Державну податкову службу України, в результаті чого відбулась саме реорганізація Державні фіскальної служби України. У зв`язку з чим, в даному випадку дійсно настала обставина для можливого припинення державної служби за ініціативи роботодавця (суб`єкта призначення) - реорганізація державного органу як це й передбачено пунктом частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Таким чином, внаслідок реорганізації Державної фіскальної служби України шляхом поділу, остання була вправі ініціювати припинення державної служби підпорядкованими службовцями, в тому числі і з позивачем. При цьому, дискреційні повноваження пов`язані з проходженням державної служби належать виключно керівнику державної служби або суб`єкту призначення. Безпідставними, на думку відповідача є вимоги позивача щодо зобов`язання Державної митної служби України прийняти його на роботу на рівнозначну посаду державної служби в порядку переведення із Черкаської митниці ДФС у відповідності до вимог ст. 87 Закону України Про державну службу, оскільки Державною митною службою України жодним чином не порушено право позивача, яке б підлягало поновленню. Зобов`язуючи Державну митну службу України прийняти рішення про призначення позивача на посаду, суд фактично візьме на себе функції відповідного органу та позбавить його можливості здійснювати належне обрання претендентів на зайняття вакантних посад, у порядку визначеному Закону України Про державну службу.

Державна фіскальна служба України та Черкаська митниця своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Повноваження Державної фіскальної служби України в частині функцій, передано Державній митній службі України у зв`язку з реорганізацією у відповідності та на виконання постанови Кабінету Міністрів України № 1074 від 20.10.2011, відповідно до якої, права та обов`язки органів виконавчої влади переходять у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу.

Судом встановлено, що пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України" утворено Державну податкову службу України, Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу України.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 №858 "Про утворення територіальних органів Державної митної служби" Черкаська митниця ДФС реорганізована - шляхом приєднання до Київської митниці Держмитслужби.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №895 "Деякі питання територіальних органів Державної митної служби", Київську митницю Держмитслужби реорганізовано шляхом приєднання до Державної митної служби. Територіальні органи Державної митної служби, що реорганізуються продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державної митною службою територіальних органів згідно положень цієї постанови.

Відповідно до наказу Державної митної служби від 30.06.2021 №472, 01.07.2021 розпочато здійснення територіальними органами Державної митної служби утвореними, як її відокремленими підрозділами повноважень та функцій територіальних органів Державної митної служби, що реорганізуються.

Згідно з відомостями ЄДРПОУ, Черкаська митниця ДФС та Київська митниця Держмитслужби перебувають в стадії припинення, крім того до Реєстру внесено запис про створення відокремленого підрозділу Державної митної служби України - Черкаська митниця (код ЄДРПОУ - 44005652).

Наказом Державної фіскальної служби України від 30.07.2021 №1134-о Про звільнення ОСОБА_1 припинено державну службу та звільнено позивача 30.07.2021 з посади першого заступника начальника Черкаської митниці ДФС, у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Підставою для видання наказу вказане «попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 25.06.2021 та протокол від 29.06.2021 про доведення інформації та документів до відома державного службовця».

01.11.2021 листом ДФС України від 28.10.2021 №5839/5/99-99-08-03-16 проінформовано Черкаську митницю ДФС про звільнення позивача із направленням копії наказу Державної фіскальної служби України від 30.07.2021 №1134-о «Про звільнення ОСОБА_1 », що підтверджується записом в журналі реєстрації вхідної кореспонденції митниці: «вхідний №14/8 від 01.11.2021».

В той же день, 01.11.2021, відповідно до вищевказаного наказу, Черкаська митниця ДФС наказом від 01.11.2021 №7-о «Про оголошення наказу ДФС від 30.07.2021 №1134-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачу оголошено про звільнення та проведено розрахунок та видано трудову книжки.

Тобто, про існування наказу ДФС України від 30.07.2021 про звільнення, позивачу стало відомо 01.11.2021.

В тай же час, позивач з 30.07.2021 по 01.11.2021 продовжував перебувати у трудових відносинах із Черкаською митницею ДФС та виконував свої посадові обов`язки. Відповідно довідки Черкаської митниці ДФС від 01.11.2021 №24-7/23-70-05-39 в період з 29.04.2016 по 01.11.2021 позивач працював на посаді першого заступника начальника Черкаської митниці ДФС, а відповідно довідки від 01.11.2021 №23/7/23-70-05-39 в цей період позивачу виплачувалась заробітна плата, відпускні та допомога по тимчасовій непрацездатності.

Вважаючи наказ Державної фіскальної служби України від №1134 -о «Про звільнення ОСОБА_1 » протиправним, позивач звернувся до суду за його оскарженням.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (зі змінами та доповненнями), відповідно до статті 8 якого державний службовець зобов`язаний: 1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; 3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; 4) з повагою ставитися до державних символів України; 5) обов`язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов`язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації; 6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; 7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; 8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України; 9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції; 10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби; 11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності; 12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню; 13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до п. п. 4, 5 та 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади №1074 орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади. Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять, зокрема, у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади.

Згідно п. 12 Порядку №1074 орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених Кабінетом Міністрів України сферах компетенції з дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється. Орган виконавчої влади, щодо якого набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про його припинення, продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів України сфері до набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади його повноважень та виконання функцій.

Правове регулювання загального порядку припинення трудового договору з працівником з ініціативи власника у разі проведення реорганізації юридичної особи здійснюється відповідно до п.1 ч. 1, ч. 2 та ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

На момент початку процедури реорганізації Черкаської митниці ДФС діяли загальні норми щодо порядку припинення трудового договору з ініціативи власника у зв`язку з реорганізацією підприємства, установи, організації, що були визначені КЗпП України.

Тобто, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу» на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, реорганізацію установи, а тому в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (Закон № 889).

Частиною 1 ст. 1 Закону №889 визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до ст. 4 Закону №889 одним із принципів державної служби є забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

Згідно зі ст. 6 Закону №889 посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійної компетентності державних службовців.

Частиною 1 ст. 87 Закону № 889 визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу.

Згідно з ч. 3 ст. 87 Закону №889 суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону №889 у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 41 Закону №889 державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

- на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

- на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до ч. 6 ст. 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Як встановлено судом, підставою для звільнення позивача з 30.07.2021 на підставі п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з займаної посади стала реорганізація, скорочення чисельності та штату державних службовців.

З листа Черкаської митниці Державної митної служби України від 26.11.2021 №7.27-1/12/10/2303 судом встановлено, що в Черкаській митниці були наявні наступні вакантні посади категорії Б, що відносяться до номенклатури посад Державної митної служби України: станом на 01.07.2021 (за 30 календарних днів до звільнення) - начальник митниці, перший заступник начальника митниці, заступник начальника митниці, заступник начальника митниці, начальник митного поста Черкаси, начальник митного поста Умань; станом на 30.07.2021 (дата прийняття наказу про звільнення) - начальник митниці, перший заступник начальника митниці, заступник начальника митниці, заступник начальника митниці, начальник митного поста Черкаси, начальник митного поста Умань; станом на 01.11.2021 (станом на момент прийняття наказу від 01.11.2021 № 7-о) - перший заступник начальника митниці, заступник начальника митниці, заступник начальника митниці, начальник митного поста Черкаси, начальник митного поста Умань.

З довідки Черкаської митниці Державної митної служби України від 13.06.2022 № 7.27-1/12/8.19/1506 вбачається, що станом на 01.07.2021 (за 30 днів до прийняття оскаржуваного наказу) та станом на 30.07.2021 (дата винесення оскаржуваного наказу) в Черкаської митниці були такі вакантні посади: начальник митниці, перший заступник начальника, заступник начальника, заступник начальника; станом на 01.11.2021 (станом на момент прийняття наказу від 01.11.2021 № 7-о) перший заступник начальника, заступник начальника, заступник начальника.

Зазначене підтверджує наявність вакантних посад в новоутвореному внаслідок реорганізації державному органі, зокрема і рівнозначна посада тій, яку обіймав позивач. Проте, як встановлено судом, жодна з цих посад не була запропонована позивачу, ані разом з попередженням про звільнення, ані під час звільнення.

Таким чином, в результаті реорганізації Черкаської митниці ДФС не відбулось скорочення штатної чисельності працівників.

Тобто, сам факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці та скорочення штатної чисельності працівників, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи.

Схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.07.2020 року у справі №816/654/17.

Проте, відповідачами не було забезпечено можливість переведення позивача на будь-яку вакантну посаду державної служби до новоствореного державного органу правонаступника, яку позивач міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, професійної підготовки та професійної компетентності.

Крім того, щодо посилань Державної митної служби України на те, що можливість переведення позивача на рівнозначну посаду є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Надання за цим Законом обов`язку керівнику органу або суб`єкту призначення пропонувати рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей кореспондує і обов`язок суб`єкта владних повноважень реалізовувати це право обґрунтовано та мотивувати рішення про звільнення працівника з посади з метою уникнення сумнівів у державного службовця щодо упередженого ставлення до нього чи інших чинників, які б порушували принцип "правової визначеності".

З огляду на викладене, очевидним є те, що дискреційні дії (рішення) керівників державних органів щодо пропозиції державному службовцю вакантної посади, не можуть відбуватися поза законом та без правового обґрунтування. Прийняття керівником рішення про надання пропозиції державному службовцю про переведення на іншу посаду має відбуватися відповідно певних критеріїв, як-то рівень професійної підготовки та компетентність державного службовця.

Будь-яких доказів врахування цих засад при звільненні позивача відповідачі не надали.

Питання щодо пропонування вакантної посади працівнику досліджувалось у постановах Верховного Суду від 19.03.2020 у справі №804/1542/16, від 03.07.2020 року у справі №811/835/16, схожі до тих, до яких прийшов суд у даній справі.

Додатково суд, вважає за необхідне зазначити, що позивач з попередженням про наступне вивільнення із займаної посади ознайомлений 22.02.2021. Натомість в оскаржуваному наказі від 30.07.2021 №1134-о зазначено підставу: попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 25.06.2021, протокол від 29.06.2021, проте таких документів відповідачами до матеріалів справи не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ відповідача про звільнення позивача з роботи, не відповідає критеріям правомірності, є необґрунтованим та протиправним, а тому підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді, з якої був звільнений.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Державної митної службу України прийняти на роботу ОСОБА_1 на рівнозначну посаду державної служби в порядку переведення із Черкаської митниці ДФС у відповідності до вимог ст. 87 Закону України «Про державну службу», суд зазначає.

Згідно з ч. 5 ст. 22 Закону України "Про державну службу" у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Передбачене у ч. 5 ст. 22, абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" право суб`єкта призначення у разі реорганізації або ліквідації державного органу пропонувати державному службовцю вакантну посаду державної служби та приймати рішення про переведення державного службовця на іншу посаду в тому самому або іншому органі не може трактуватись, як можливість прийняття рішення таким суб`єктом на власний розсуд, свавільно, без будь якого обґрунтування такого рішення та відсутності мотивів.

Частиною 2 ст. 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; 11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; 12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; 13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (ч. 3-4 ст. 245 КАС України).

Із змісту вказаних норм видно, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин у випадку, якщо своїми незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкт владних повноважень порушує такі права, свободи та інтереси осіб. Приблизний перелік способів захисту порушеного права в адміністративному судочинстві встановлено ст. 245 КАС України.

Статтею 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З наведеного, суд приходить до висновку, що метою адміністративного судочинства є захист прав, свобод та охоронюваних законом інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а тому вирішуючи спір по суті необхідно встановити наявність порушених прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів позивача, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені приписами чинного законодавства, чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи повноваження суду при вирішенні справи, закріплені в ст. 245 КАС України та протиправність оскаржуваного рішення відповідача, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд приходить до висновку про часткове задоволення даної вимоги, шляхом зобов`язання Державної митної служби України вирішити питання про прийняти на роботу ОСОБА_1 на рівнозначну посаду державної служби у Черкаській митниці або на іншу рівнозначну посаду в системі Державної митної служби України в порядку переведення із Черкаської митниці ДФС.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із правовим висновком зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 у справі №21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом 3 пункту 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 2 Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п. 4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до довідки про доходи, яка видана Черкаської митниці ДФС від 26.01.2022, вбачається, що середньоденний заробіток позивача становить 910,57 грн.

З матеріалів справи судом встановлено, що останнім робочим днем позивача було 31.10.2021 (наказ Черкаської митниці ДФС від 01.11.2021 №7-о «Про оголошення наказу ДФС від 30.07.2021 №1134-о «Про звільнення ОСОБА_1 ») (а.с.15).

Час вимушеного прогулу позивача за період з 01.11.2021 (наступний день після звільнення) і по день прийняття даного рішення 08.07.2022 складає 177 робочих дні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 161 170,89 грн. (910,57 грн х 177 робочих дні), який слід стягнути з Черкаської митниці (з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів).

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Зважаючи на вказану норму, суд вважає, що рішення в частині стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 19 121,97 грн (з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів) та поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягає негайному виконанню.

Відповідно до вимог частини першої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

У відповідності до вимог частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно квитанції №ПН 8725 від 30.11.2021 позивачем за подання позову сплачено судовий збір в сумі 2724,00 грн.

Зважаючи на те, що при зверненні до суду з даним адміністративним позовом, позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», підстави для його стягнення з відповідачів відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 90, 139, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 30.07.2021 №1134-о Про звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на державній службі на посаді першого заступника начальника Черкаської митниці ДФС України з 01.11.2021.

Зобов`язати Державну митну службу України () вирішити питання про поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на рівнозначній посаді державної служби у Черкаській митниці або на іншій рівнозначній посаді в системі Державної митної служби України в порядку переведення із Черкаської митниці ДФС.

Стягнути з Черкаської митниці (код ЄДРПОУ ВП 44005652) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 161 170 (сто шістдесят одна тисяча сто сімдесят) грн 89 коп. з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць в сумі 19 121 (дев`ятнадцять тисяч сто двадцять одна) грн 97 коп. з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів допустити до негайного виконання.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст рішення складено 08.07.2022.

Суддя Сергій ГАРАНЬ