Справа № 440/11444/21
Суддя: Н.Ю. Алєксєєва
Дата ухвалення: 2022-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/11444/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Алєксєєвої Н.Ю., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Диканського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), третя особа: ОСОБА_2 про визнання бездіяльності неправомірною,

В С Т А Н О В И В:

24 вересня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Диканського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), третя особа: ОСОБА_2 про визнання неправомірною бездіяльність Диканського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) щодо незабезпечення схоронності арештованого рухомого майна (вантажного сідлового тягача Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 , напівпричепа Trailor SYY3CX, реєстраційний номер НОМЕР_2 ) та передачі його третім особам без погодження боржника та співвласника (позивача).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що в рамках зведеного виконавчого провадження щодо ОСОБА_3 про стягнення з неї заборгованості на користь юридичних осіб державним виконавцем Диканського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 29.07.2013 складено акт опису та арешту майна, відповідно до якого було описано та накладено арешт на вантажний сідловий тягач Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 , напівпричіп Trailor SYY3CX, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належать позивачу та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності та придбані в період шлюбу. Однак в подальшому, 26.11.2014 державним виконавцем було складено акт про передачу транспортних засобів третій особі гр. ОСОБА_4 на зберігання та 04.03.2015 складено акт, яким встановлено, що автомобілі відсутні, зберігач не відомо де перебуває.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання; витребувано від Диканського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) докази.

Відповідач своїм правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, у визначений судом строк такого відзиву до суду не подав. Згідно з частиною 2 статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Третя особа також не скористалася правом надання пояснень щодо даного позову.

Ухвалою суд від 10 листопада 2021 року повторно витребувано від Диканського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) докази.

Ухвалою суду від 10 січня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду повідомлялися належним чином. Представник відповідача надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з частиною 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вказані норми, суд прийшов до висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.

Позивач 08.10.2005 уклав шлюб із ОСОБА_3 , актовий запис №1642.

Відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів серії НОМЕР_3 від 05.12.2006, серії НОМЕР_4 від 11.07.2007, серії НОМЕР_5 від 05.12.2006, серії НОМЕР_6 від 11.07.2007 ОСОБА_3 належать на праві власності вантажний сідловий тягач Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 , напівпричіп бортовий тентовий Trailor SYY3CX, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05.3.2013 року у справі № 552/673/13-ц було розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_3 . Рішення набрало законної сили.

З матеріалів справи судом встановлено, що на виконання до відділу державної виконавчої служби Диканського районного управління юстиції надійшла заява ПАТ "Мегабанк" від 22.04.2013 про прийняття до примусового виконання виконавчого листа №1622/10006/2012, виданого 18.04.2013 Октябрським районним судом м. Полтави щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Мегабанк" заборгованості за кредитним договором №302/2006 від 22.12.2006 в сумі 526067,66 грн.

За наслідками розгляду цієї заяви Банку, старшим державним виконавцем ВДВС Диканського РУЮ відкрито виконавче провадження №37691511 з примусового виконання вказаного виконавчого листа №1622/10006/2012, виданого 18.04.2013 Октябрським районним судом м. Полтави щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Мегабанк" заборгованості в сумі 526 067,66 грн.

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Диканського РУЮ про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження від 08.05.2013 приєднане виконавче провадження №37691511 з примусового виконання виконавчого листа №1622/10006/2012, виданого 18.04.2013 Октябрським районним судом м. Полтави до зведеного виконавчого провадження №37858449, яке веде ВДВС Диканського РУЮ.

В подальшому, в рамках зведеного виконавчого провадження державним виконавцем складено акт опису й арешту майна від 25.07.2013, згідно тексту якого описано та накладено арешт на майно: вантажний сідловий тягач Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 , напівпричіп Trailor SYY3CX, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належать ОСОБА_3 .

Відповідно до заявки ВДВС Диканського РУЮ на реалізацію арештованого майна від 15.10.2013, майно, що передається на реалізацію: вантажний сідловий тягач Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 , напівпричіп Trailor SYY3CX, реєстраційний номер НОМЕР_2 , знаходиться на відповідальному зберіганні у ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

26.11.2014 державним виконавцем складений акт, яким автомобіль Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 , напівпричіп Trailor SYY3CX, реєстраційний номер НОМЕР_2 , описані згідно акту опису і арешту майна від 25.07.2013, передано на відповідальне зберігання ОСОБА_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Майно зберігається за адресою: АДРЕСА_1 .

04.03.2015 державним виконавцем складений акт за яким при виході державного виконавця за адресою: м. Полтава, вул. Зіньківська, 21 з`ясовано, що майно, а саме: автомобіль Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 , напівпричіп Trailor SYY3CX, реєстраційний номер НОМЕР_2 , описані згідно акту опису і арешту майна від 25.07.2013 та яке знаходиться на відповідальному зберіганні у ОСОБА_4 - відсутнє.

Вважаючи неправомірною бездіяльність Диканського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) щодо незабезпечення схоронності арештованого рухомого майна та передачі його третім особам без погодження боржника та співвласника (позивача), позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на час винесення актів державним виконавцем ВДВС Диканського РУЮ, визначав Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV). Даний Закон, окрім ст. 4, діяв до дня набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" 02.06.2014 № 1404-VIII (тобто, до 05.10.2016).

Статтею 1 Закону № 606-XIV (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону № 606-ХІV примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 цього ж Закону державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 5 ч. 3 вказаної статті Закону передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

В силу положень ч. 1 ст. 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Статтею 32 Закону № 606-ХІV передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно з ч. 5 ст. 52 Закону № 606-ХІV у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

За змістом положень ч.ч. 1 - 4 ст. 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Частиною 5 статті 57 Закону № 606-XIV визначено, що про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

З контексту наведених норм ст. 11 та ч. 1 ст. 57 Закону № 606-XIV вбачається, що арешт майна застосовується державним виконавцем для забезпечення збереження майна боржника, що в подальшому підлягає реалізації, тобто даний арешт застосовується для забезпечення реального виконання виконавчого документу.

З аналізу норм Закону № 606-XIV, вбачається наступний алгоритм дій державного виконавця у процедурі опису й арешту майна: 1) проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту, про що державний виконавець складає акт опису й арешту майна боржника; 2) можлива передача описаного й арештованого майна на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту; 3) після передачі майна на зберігання, у разі необхідності - можлива передача майна іншому зберігачеві.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону № 606-ХІV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В силу норм ч. 2 цієї статті Закону № 606-ХІV у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Крім того, з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту (ч. 3 ст. 60 Закону № 606-ХІV).

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону № 606-ХІV у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

За викладеного суд приходить до висновку про правомірність дій державного виконавця в частині проведення 25.07.2013 та 26.11.2014 опису та арешту майна (вантажного сідлового тягача Renault Magnum та напівпричіпу Trailor SYY3CX) зі складанням відповідних актів та передачею такого майна на відповідальне зберігання.

Посилання позивача на наявність в діях посадових осіб ВДВС ознак протиправної бездіяльності, що полягають у незабезпечення схоронності арештованого рухомого майна та передачі його третім особам без погодження боржника та співвласника (позивача), суд відхиляє з наступних мотивів.

Згідно матеріалів виконавчого провадження №37858449, поданих до суду відповідачем, рухоме майно боржника описане та арештоване в межах вказаного провадження.

При цьому, дані транспортні засоби за своїми ознаками є неподільними речами, які згідно ч. 2 ст. 183 Цивільного кодексу України не можуть бути поділені без втрати їх цільового призначення.

В силу норми ч. 2 ст. 364 Цивільного кодексу України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

На момент проведення опису та арешту транспортних засобів (вантажного сідлового тягача Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 , напівпричіпу Trailor SYY3CX, реєстраційний номер НОМЕР_2 ), як таких, що згідно свідоцтв про реєстрацію серії НОМЕР_3 від 05.12.2006, серії НОМЕР_5 від 05.12.2006 належать на праві власності боржнику ( ОСОБА_3 ), як і на момент розгляду справи, рішення судів про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 цих транспортних засобів (вантажного сідлового тягача Renault Magnum та напівпричіпу Trailor SYY3CX) відсутні.

Враховуючи статус транспортних засобів як неподільної речі, та те, що виконавче провадження № 37858449 станом день розгляду справи в суді не закінчено, суд приходить до висновку, що застосування державним виконавцем опису й арешту такого майна, що належить на праві власності ОСОБА_3 , є необхідним заходом для забезпечення реального виконання виконавчого документу за рахунок арештованого майна.

Також ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону № 606-ХІV встановлено, що майно, на яке накладений арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов`язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу.

Зберігач може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення або зменшення цінності внаслідок користування.

З системного аналізу цих норм ч. 5 ст. 57, ч.ч. 1 і 2 ст. 59 цього Закону вбачається, що встановлення факту необхідності обмежити права користування майном та здійснити вилучення такого майна у боржника, передачі майна на зберігання іншій особі та обрання відповідної особи є дискреційними повноваженнями державного виконавця.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу/суб`єкту владних повноважень при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган/суб`єкт владних повноважень має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Державний виконавець відповідно до Закону № 606-ХІV наділений виключними повноваженнями самостійно визначати особу, якій арештоване майно передається на зберігання (за винятком випадку, якщо опис і арешт майна (коштів) здійснюються на виконання рішення про забезпечення позову. В такому випадку майно згідно п. 11 розд. VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 512/5, передається боржнику або його представнику, оскільки саме державний виконавець як суб`єкт владних повноважень наділений правом та має об`єктивні можливості оцінювати реальність виконання виконавчого документу).

За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, ' не має права перебирати на себе повноваження державного виконавця щодо вирішення питання з оцінки особи, якій арештоване майно передається на зберігання як такої, що має ознаки ризикової.

Судом встановлено, що під час проведення 04.03.2015 перевірки державним виконавцем виявлено відсутність майна, а саме: автомобіль Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 , напівпричіп Trailor SYY3CX, реєстраційний номер НОМЕР_2 , яке мало знаходитися на відповідальному зберіганні у ОСОБА_4 .

Суд зазначає, що законодавством, яке регулює порядок примусового виконання рішень, не встановлено порядку здійснення державним виконавцем контролю за діями відповідального зберігача описаного майна. Натомість, відповідно до Інструкції державний виконавець, виявивши розтрату, відчуження, утаювання чи підміну переданого на збереження майна, складає про це акт і звертається з поданням до суду чи органів прокуратури за місцем виконання рішення для вирішення питання про притягнення зберігача описаного майна до відповідальності.

Даний обов`язок державним виконавцем виконано, в матеріалах справи наявні подання державного виконавця від 13.03.2015 №1206/03-15 до Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області та повідомлення від 20.04.2015 №2075/03-15 до Прокуратури Київського району м. Полтави про виявлення факту відсутності описаного й арештованого майна у відповідального зберігача та притягнення його до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 950 ЦК України, зберігач несе відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на відповідальне зберігання.

Листом Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області від 30.03.2015 №2310 повідомлено відповідача про проведення перевірки по факту неправомірних дій гр. ОСОБА_4 , в ході якої у даній події ознак кримінального правопорушення не виявлено.

В ході перевірки гр. ОСОБА_4 повідомив, що автомобіль Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 , напівпричіп Trailor SYY3CX, реєстраційний номер НОМЕР_2 перемістив із автостоянки за адресою м. полтава, вул. Зіньківська, 21 на зберігання на іншій автостоянці, за адресою: АДРЕСА_3 в ПП "Поток", у зв`язку з вигіднішими умовами оплати за оренду автостоянки.

Окрім цього, суд зауважує, що позивачем не надано доказів визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 транспортних засобів (вантажного сідлового тягача Renault Magnum та напівпричіпу Trailor SYY3CX).

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і суб`єктами владних повноважень під час здійснення ними владних управлінських функцій, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Викладені висновки кореспондуються із нормами п. п. 1, 8 частини першої статті 4, статті 5, частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Право на захист це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорювання останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого, в тому числі і позивача, прав чи обов`язків у зв`язку із оскарженими рішенням, дією чи бездіяльністю не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Разом з тим, ані в позові, ані під час розгляду справи судом, позивачем не наведено обґрунтованих мотивів щодо того, яким чином оскаржувана бездіяльність відповідача порушує права позивача, тобто породжує, змінює або припиняє його права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Також, позивачем суду не надано доказів порушення вказаною бездіяльністю прав третіх осіб за захистом яких позивач міг звернутися до суду.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) до Диканського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (вул. Пушкіна, б.6, смт. Диканька, Диканський район, Полтавська область, 38500), третя особа: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ) про визнання бездіяльності неправомірною - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.Ю. Алєксєєва