Справа № 160/19981/21
Суддя: Прокопчук Т.С.
Дата ухвалення: 2022-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 червня 2022 року м. Дніпросправа № 160/19981/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Прокопчук Т.С. (доповідач),

суддів: Шлай А.В., Кругового О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року ( головуючий суддя Серьогіна О.В.) у адміністративній справі № 160/19981/21, розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження,

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 - о.) 23.10.2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області), в якій просить:

- визнати протиправними дії ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області при винесені рішення №25 від 18.08.2021 року про скасуванням дозволу на імміграцію в Україну;

- визнати протиправним та скасувати рішення 25 від 18.08.2021 року про скасуванням дозволу на імміграцію в Україну;

- зобов`язати ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області винести рішення на право постійного проживання в Україні, відповідно до раніше виданої посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.03.2013 року.

В обґрунтування позову зазначено, що ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області під час прийняття рішення №25 від 18.08.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну поверхово та неповно з`ясовано всі обставини особової справи позивача, та прийнято протиправне рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідач у відзиві на позов просить в позові відмовити через правомірність дій щодо скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року позов задоволений , на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача стягнуті судові витрати в сумі 908,00 грн.

Не погодившись з таким рішенням відповідач ГУ ДМСУ в Дніпропетровській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення, в зв`язку з чим просить залишити його без змін, а скаргу без задоволення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є громадянином РФ, в 2003 році приїхав до України, та з цього часу постійно проживає на території України.

15.09.2004 року рішенням Юр`ївської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області позивача призначено опікуном над ОСОБА_2 , 1927 року народження.

18.10.2004 року УМВС України в Дніпропетровській області позивачу видано посвідку на постійне проживання серія НОМЕР_2 безстроково.

13.04.2011 року від шлюбу з ОСОБА_3 у позивача народилась спільна донька ОСОБА_4 -к, яка набула громадянство України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України».

19.03.2013 року підрозділом №1201 Державної міграційної служби України здійснено заміну раніше виданої посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_2 на посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.03.2013 року .

Відповідачем 18.08.2021 року прийнято рішення №25 про скасуванням дозволу на імміграцію в Україну від 18.10.2004 року на підставі п. 1 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» , та про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.03.2013 року на підставі пп. 1,4 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМ України від 25.04.2018 року №321 (далі Порядку № 321).

Не погодившись з такими рішеннями відповідача позивач звернувся за захистом своїх інтересів з позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про імміграцію» (далі Закон № 2491-ІІІ) та Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі по тексту - Закон № 3773-VI).

Приписами ст. 3 , ч. 1 ст. 4 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України; іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону № 2491- ІІІ іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Згідно ч. 1 - 4 ст. 13 Закону № 2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання; Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення; якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України; якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Згідно з п. 21,22 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати , зокрема, ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону № 2491-ІІІ, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Викладене свідчить, що функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для подання пояснень емігрантів, стосовно яких розглядається питання, забезпечення права зазначених осіб брати участь при прийнятті цього рішення є обов`язковою передумовою його правомірності.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем у порушення норм чинного законодавства не надано доказів запрошення позивача для надання пояснень до моменту прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим порушено право позивача «бути почутим».

Із тексту оскаржуваного рішення № 71 від 22.10.2020 року вбачається, що відповідачем рішення про скасування дозволу на імміграцію позивачу прийнято на підставі п. 1 ч.1 ст. 12 Закону № 2491-ІІІ.

Здійснивши аналіз чинного законодавства, суд першої інстанції вірно зазначив, що Закон № 2491-III визначає вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, якими можуть бути лише винні дії іммігранта, якщо з`ясується, що відповідний дозвіл надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, врахував у відповідності до п.5 ст.242 КАС України правові висновки Верховного Суду від 18.11. 2019 року у справі № 820/5953/16, від 18.04.2018 року у справі №820/2262/17, від 09.07.2020 року у справі № 823/407/18, від 30.01.2020 року № 2340/2851/18 про те, що судам варто звернути увагу, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу оформлено через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим, та дійшов вірного висновку, що подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію документи перевірені територіальним підрозділом уповноваженого на це органу за місцем проживання позивача, який приймав документи позивача, перевіряв їх достовірність, відповідність вимогам законодавства, залучаючи при цьому й інші органи державної влади, які підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію не виявили, та в результаті прийняті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію.

Оцінивши докази у справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що видача позивачу 18.10.2004 року УМВС України в Дніпропетровській області посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_2 на безстроковий період , та заміна підрозділом №1201 ДМСУ 19.03.2013 року раніше виданої позивачу посвідки на посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 19.03.2013 року не свідчать про надання позивачем відповідним державним органам свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Так як відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені ст.12 Закону № 2491-III , тим самим відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Міжнародними договорами, ратифікованими Україною (Конвенція про контакт з дітьми (ETS №192) (укр/рос) № ETSN192, 15.05.2003 року, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом № 166-V від 20.09.2006 року(ст. 4). Встановлено,що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини , що

Згідно із судовою практикою Європейського суду з прав людини "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (McMichael v. UnitedKingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86).

Приймаючи рішення по справі, суд врахував що позивач має на утриманні доньку ОСОБА_4 -к, , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону № 2491-III, відсутність судимостей у позивача, а також ту обставину, що відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли, оскільки при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні відповідач підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання йому дозволу на імміграцію в Україну.

Викладене свідчить, що суд першої інстанції правомірно оцінив дії відповідача як протиправні , скасував оскаржуване рішення №25 від 18.08.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 -о, та поклав зобов`язання на відповідача винести рішення на право постійного проживання в Україні позивача відповідно до раніше виданої посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 19.03.2013 року.

Доводами апеляційної скарги зазначені обставини не спростовані.

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права, що в силу вимог ч. 1 ст.316 КАС України зумовлює залишення апеляційної скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 315, 316, 321, 322 ,325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року у адміністративній справі № 160/19981/21 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку згідно п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.С. Прокопчук

суддя А.В. Шлай

суддя О.О. Круговий