Справа № 200/15963/21
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2022-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2022 року Справа№200/15963/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку в спрощеному позовному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Донецькій області

про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції Донецької області, в якому (з урахуванням уточнених позовних вимог) просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у нездійсненні позивачу нарахування та виплати грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме - з 25 червня 2019 року по дату повного розрахунку включно.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області, з 2016 року має статус учасника бойових дій.

24 червня 2021 року позивач звільнився з Головного управління Національної поліції в Донецькій області за власним бажанням.

28 жовтня 2021 року звернувся до відповідача із заявою щодо виплати йому грошової компенсації за додаткові відпустки як учаснику бойових дій, яку йому мали виплатити ще при звільненні, та 12 листопада 2021 року отримав відповідь, в якій зазначено, що для виплати йому компенсації за додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки не було законних підстав.

Позивач бездіяльність відповідача з не виплати йому компенсації за додаткові відпустки протиправною.

Посилається при цьому на постанову Верховного Суду від 19 січня 2021 року по справі № 160/10875/19.

Також зазначає, що згідно ст. 117 КЗпП України відповідач має сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по дату повного розрахунку (а.с. 1-6, 21-24).

У відзиві на позов Головне управління Національної поліції в Донецькій області заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, обґрунтовуючи свої заперечення це наступним.

З 3 серпня 1998 року до 24 червня 2019 року позивач проходив службу в ОВС та поліції, наказом ГУНП в області ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліції» (за власним бажанням).

Головне управління зазначає, що реалізація права на додаткові відпустки можлива лише за наявності волевиявлення учасника бойових дій, який має звертатись із рапортом про надання такої відпустки, але позивач із такими рапортами до ГУНП в Донецькій області не звертався, у зв`язку із чим вказана відпустка йому не надавалась.

Виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій під час звільнення не передбачена законодавством.

Вказано, що посилання позивача на висновок Верховного Суду від 19 січня 2021 року по справі № 160/10875/19 є безпідставним, так як спірні правовідносини не є тотожними.

Також відповідач зауважив, що про те, що йому не було сплачено при звільненні компенсацію за невикористані додаткові відпустки за 2016-2018 роки позивач дізнався не в листопада 2021 року, як про це зазначає у позові, а у травні 2020 року, коли вперше отримав довідку про грошове забезпечення.

Крім цього вказано, що відповідно до чинного законодавства підставою для нарахування та виплати компенсації за невикористані дні відпустки є зазначення про це у наказі про звільнення; разом із цим у наказі про звільнення позивача відомості про необхідність проведення виплати за невикористані дні додаткової відпустки відсутні.

Із наказом про звільнення позивач ознайомлений 24 червня 2019 року, але зазначений наказ ним оскаржений не був.

Зазначено, що зміна судової практики (відступ Верховного Суду від своїх правових позицій у подібних правовідносинах) відбулась вже після звільнення позивача, а тому посилання останнього на постанову Верховного Суду від 7 травня 2020 року у справі № 360/4127/19 є безпідставним.

Також вказано, що судова практика, на яку посилається позивач, стосується спорів у правовідносинах, що регулюються законами щодо виконання військового обов`язку та оголошенням мобілізаціії Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на поліцейських ГУНП в області не поширюється, так як відповідач не визначений підрозділом поліції особливого призначення. Під час проходження позивачем служби в поліції його право на використання додаткової відпустки обмежено не було, а саме ця обставина (обмеження права на додаткову відпустку) за наведеною позивачем практикою Верховного Суду було визнано тією обставиною, що має своїм наслідком виплату грошової компенсації додаткової відпустки особам, яким надання таких відпусток у періоди дії особливого періоду під час мобілізації та під час воєнного стану було припинено.

Щодо вимоги позивача про стягнення коштів за час затримки розрахунку при звільненні, то така вимога є необґрунтованою та безпідставною, крім цього вказана вимога є похідною від попередніх позовних вимог, а тому задоволенню не підлягає.

Посилається на постанову Верховного Суду від 11 лютого 2021 року по справі № 1540/3742/18, де Верховний Суд зазначив, що кошти за затримку розрахунку при звільненні є компенсаційними виплатами працівнику і така компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховується, своєчасно не виплачується і через це особа зазнає втрат.

Також посилається на правові висновки Верховного Суду у постановах від 7 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17, від 31 березня 2020 року у справі № 808/2122/18 (а.с. 36-38, 65-73).

Ухвалою суду від 22 листопада 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 16-17).

Ухвалою суду від 6 січня 2022 року прийнято до розгляду заяву представника позивача про уточнення позовних вимог (а.с. 59).

Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року продовжено строк розгляду адміністративної справи на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на запобігання поширення коронавірусної хвороби (а.с. 76).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянином України, РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 1, 8, 32).

Відповідач, Головне управління Національної поліції в Донецькій області, , зареєстроване місцезнаходження: 87517, Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Нахімова, буд. 86, є органом державної влади та належним відповідачем у справі (а.с. 39, 36, 65).

Як встановлено судом, позивач з 3 серпня 1998 року до 24 червня 2019 року проходив службу в ОВС та поліції, зокрема з 7 листопада 2015 року до 24 червня 2019 року проходив службу в слідчому управлінні Головного управління Національної поліції в Донецькій області; наказом ГУНП в області звільнений зі служби в поліції Наказом ГУНП в Донецькій області від 24 червня 2019 року № 241 о/с за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліції» (за власним бажанням); з 10 серпня 2016 року має статус учасника бойових дій (а.с. 8-11, 36-38, 41, 48-49).

Судом встановлено, що під час проходження позивачем служби в слідчому управлінні Головного управління Національної поліції в Донецькій області у 2016 - 2018 роках позивачу не надавалась додаткова відпустка як учаснику бойових дій (а.с. 1-5, 36-38).

При звільненні позивачу грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не була нарахована та сплачена (а.с. 40, 42-43, 1-5, 36-38).

8 жовтня 2020 року позивач звернувся до начальника фінансового управління ГУНП в Донецькій області із заявою щодо нарахування та виплати йому компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки (а.с. 50).

15 жовтня 2020 року (вих. № О-126/26101-2020) Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області позивачу була надана відповідь, в якій зазначено, що згідно інформації, наданої УКЗ ГУНП в Донецькій області протягом 2016-2019 років він не використовував відпустки, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; рапортів щодо надання таких відпусток, залишених без розгляду, немає; вказано, що Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» додаткова відпустка як учаснику бойових дій не переноситься на інший період, продовжується у разі хвороби працівника, не переноситься на наступний календарний рік, не ділиться на частини та не замінюється грошовою компенсацією. Враховуючи зазначене, підстав для виплати позивачу грошової компенсації додаткової відпустки позивачу як учаснику бойових дій немає (а.с. 52-53).

28 жовтня 2021 року позивачем на адресу відповідача була направлена заява, в якій ОСОБА_1 просив повідомити - чи виплачувалась йому грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки, а також висловив прохання про сплату йому вказаної компенсації у випадку, якщо вона не була виплачена раніше (а.с. 14).

12 листопада 2021 року (вих. № О-239/26102-2021) Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області позивачу була надана відповідь, в якій зазначено, що протягом 2016-2019 років він не використовував відпустки, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; відповідні рапорти до кадрового підрозділу не надходили. Грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, за період 2016-2019 року не на нараховувалась та не виплачувалась, так як згідно ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Нарахування та виплата грошової компенсації за учасникам бойових дій за невикористану додаткову відпустку законодавством не передбачено (а.с. 12-13, 45-46).

Будучи не згодним із не виплатою йому грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період 2016-2018 року позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України від 2 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі Закон України «Про Національну поліцію», Закон № 580-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 580-VIII поліція у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 60 Закону України "Про Національну поліцію" проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

При вирішенні питання щодо правомірності/не правомірності не нарахування та не виплати позивачу при звільненні компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2018 роки, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом позивач протягом 2016-2018 років не використовував відпустки, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

Відповідно до ст. 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Статтею 93 Закону України "Про Національну поліцію" та пунктом 8 розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України 6 квітня 2016 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 (далі - Порядок № 260) передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відповідно до ст. 93 Закону України "Про Національну поліцію" тривалість відпусток поліцейського обчислюється щодобово. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Статтею 4 Закону України від 5 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено наступні види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII від 2 жовтня 1993 року учасники бойових дій мають пільгу у вигляді одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Приписами пункту 8 розділу III Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 квітня 2016 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016року за № 669/28799 (далі - Порядок № 260) визначено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць. […] За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Положеннями Закону України "Про Національну поліцію" визначені підстави та умови отримання відпустки поліцейськими. Наведеним законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому положеннями цього закону не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарного році.

З огляду на зміст п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ державою гарантується надання учасникам бойових дій пільг, зокрема, додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, строком 14 календарних днів на рік; вказаною нормою встановлено право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

При цьому положення Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Суд зазначає, що в даному випадку до правовідносин, що виникли між сторонами, пріоритетному застосуванню підлягають спеціальні норми Закону № 3551-ХІІ, які не обмежують право особи - учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Верховний Суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19 відступив від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах № 818/1276/17, № 820/5122/17, № 808/2122/18, № 825/1038/16 і вважав правильним правовий висновок, який було викладено у постанові від 23 жовтня 2019 року в справі № 826/8185/18 з таких підстав:

«..Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у ст. 92 Закону № 580. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення ч. ч. 8, 11 ст. 93 Закону № 580, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.».

Аналізуючи наведені норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що: «… законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону № 580 і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР і ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.».

На підставі викладеного вище суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані ним додаткові відпустки як учасником бойових дій за 2016-2018 роки.

Суд відхиляє доводи відповідача щодо посилань на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 7 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17 та від 31 березня 2020 року у справі № 808/2122/18, так як в цих постановах викладена правова позиція, від якої Верховний Суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, відступив при прийнятті постанови від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19.

Також суд не приймає посилання відповідача на те, що дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на поліцейських ГУНП в області не поширюється, так як відповідач не визначений підрозділом поліції особливого призначення і під час проходження позивачем служби в поліції його право на використання додаткової відпустки обмежено не було, а саме ця обставина визнана Верховним Судом такою, що має своїм наслідком виплату грошової компенсації додаткової відпустки особам, яким надання таких відпусток у періоди дії особливого періоду під час мобілізаціх та під час воєнного стану було припинено, - враховуючи, що висновок про наявність у особи права на отримання при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової щорічної оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій висловлений Верховним Судом у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19, стосується саме працівника поліції.

Суд не приймає зауваження відповідача про те, що йому не сплачено компенсацію за невикористані додаткові відпустки за 2016-2018 роки про сплату при звільненні позивач дізнався у травні 2020 року, так як позовні вимоги щодо виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю; такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною.

Також судом відхиляються посилання відповідача на те, що підставою для нарахування та виплати компенсації за невикористані дні відпустки є зазначення про це у наказі про звільнення, а в наказі про звільнення позивача відомості про необхідність проведення виплати за невикористані дні додаткової відпустки відсутні і вказаний наказ ОСОБА_1 оскаржений не був, - так як вказана обставина не нівелює обов`язку відповідача виплатити позивачу при звільненні всі належні йому виплати.

Враховуючи зазначене позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу таку грошову компенсацію підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст. ст. 94, 116, 117 КЗпП України і ст. ст. 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, в силу положень ст. 117 КЗпП України позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом із цим на час розгляду справи остаточний розрахунок із позивачем не проведений, сума належної до виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки відповідачем не визначена.

Як наслідок, позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню як такі, що заявлені передчасно.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого.

Відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 5 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI Про судовий збір позивач є звільнений від сплати судового збору.

Згідно ч. 2 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому в силу вимог ст. 139 КАС України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6, 72-77, 94, 139, 192-193, 242-246, 255, 258, 262, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (, зареєстроване місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр.-т Нахімова, буд. 86) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 - 2018 роки.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна