Справа № 320/6228/19
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2021-12-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 грудня 2021 року № 320/6228/19

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянки Ісламської Республіки Ірану ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Управління ДМС України в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в:

Громадянка Ісламської Республіки Ірану ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Управління ДМС України в Чернігівській області, в якому просить суд:

- скасувати рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Ісламської Республіки Іран Фехресті Махсі Голамрезі винесене Управлінням державної міграційної служби України в Чернігівський області № 425/18 від 29 листопада 2018 року;

- скасувати рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Ісламської Республіки Іран Фехресті Махса винесене Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київський області управлінням з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства № 422270000/244 від 29 серпня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що оскаржувані рішення є протиправними, оскільки нею не були порушені норми Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з чим, позивач вважає, що рішення підлягають скасуванню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.11.2019 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Відповідачем - Управлінням ДМС України в Чернігівській області подано до суду відзив на позовну заяву в якому останній просив у задоволенні позову відмовити, оскільки рішення прийнято відповідно до норм чинного законодавства.

Відповідачем - Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київській області подано до суду відзив на позовну заяву в якому останній просив у задоволенні позову відмовити, оскільки рішення прийнято відповідно до норм чинного законодавства.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив в якій остання зазначила, що доводи позивача викладені в позовній заяві не спростовані відповідачами у відзиві.

Відповідачем - Управлінням ДМС України в Чернігівській області подано до суду заперечення на відповідь на відзив позивача, в яких останній зазначив, що при прийнятті оскаржуваного рішення враховано в і обставини, що мають значення для прийняття такого рішення, а саме рішення суб`єкта владних повноважень жодним чином не стосується втручання у сімейне життя позивача.

Відповідачем - Управлінням ДМС України в Чернігівській області 30.01.2020 подано до суду заяву в якій останній просив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Представником позивача 18.02.2020 подано до суду заяву в якій останній просив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Представник - Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області розгляд клопотання позивача про подальше здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження залишив на розсуд суду.

У зв`язку з поданими клопотанням та на підставі ст.ст.194, 205 КАС України, суд вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Так, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 13.02.2019 строком дії до 13.02.2024, є громадянкою Ісламської Республіки Іран.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 20.04.2017 Фехресті Махса Голамрезі є мати дитини- Раєсі Аршія, яка народилася08.04.2017 в м. Києві.

Відповідно до довідки від 14.09.2017 №1752/2017РаєсіАршіянабув громадянства України на підставі частини 3 статті 8 Закону України "Про громадянство України" та з 06.09.2017 є громадянином України.

Як вбачається з матеріалі справи, позивач 06.07.2018 звернулася до Прилуцького міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 2491-ІІІ,оскільки її син є громадянином України.

На підтвердження даного факту позивач надала копії: свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 20.04.2017 Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві та довідки №1752/2017 про реєстрацію особи громадянином України, виданої Головним управлінням державної міграційної служби України в місті Києві - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

14.07.2018 сформована справа позивача як особи, яка клопоче про отримання дозволу на імміграцію в Україну, на підставі пункту 12 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002, була направлена Прилуцьким МВ УДМС України в Чернігівській області до УДМС України в Чернігівській області для прийняття рішення за заявою позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну згідно пункту 1 частини третьої статті 4 Закону №2491-ІІІ.

УДМС України в Чернігівській області 15.11.2018 надіслало запит до ГУ ДМС України в м. Києві в якому просило підтвердити/спростувати факт видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 23.06.2016 на ім`я позивача.

29.11.2018 УДМС України в Чернігівській області отримало від ГУ ДМС України в м. Києві завірені копії висновку від 04.11.2017 та рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 04.11.2017, відповідно до яких, ГУ ДМС України в м. Києві на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-ІІІ відмовило позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну внаслідок надання нею неправдивих відомостей стосовно місця проживання в Україні.

Начальник УДМС України в Чернігівській області 29.11.2018 затвердив висновок про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну у зв`язку із недотримання вимог ст. 14 Закону №2491-ІІІ та 29.11.2018 УДМС України в Чернігівській області прийняло рішення про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини першої ст.10 Закону №2491-ІІІ.

03.12.2018 копія рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну була направлена УДМС України в Чернігівській області позивачу листом за місцем її проживання: АДРЕСА_1 .

В подальшому 24.05.2019 позивач звернулася до ЦМУДМС України у м. Києві та Київській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону № 2491-III.

29.08.2019 начальником ЦМУДМС України у м. Києві та Київській області затверджено висновок про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну, оскільки при поданні клопотання про надання дозволу на імміграцію в Україну позивач надала свідомо неправдиві відомості з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів та 29.08.2019 ЦМУДМС України у м. Києві та Київській області прийняло рішення 270000/244 про відмову позивачу у надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-III.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем оскаржуваних рішень про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалась між сторонами, суд виходить з наступного.

Питання надання дозволу на імміграцію регулюється Законом України "Про імміграцію" та Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про імміграцію":

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про імміграцію" визначено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

На підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 9 Закону України "Про імміграцію" заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Пунктом 10 Порядку №1983 встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

На підставі частини 5 статті 9 Закону України "Про імміграцію" для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону України "Про імміграцію").

Для осіб, зазначених у пункті 1 частини 3 статті 4 цього Закону, крім зазначених документів подаються копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України (частина 7 статті 9 Закону України "Про імміграцію").

Суд встановив, що позивач має право на отримання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції у зв`язку з тим, що її син є громадянином України. Позивачем подано необхідний пакет документів до уповноваженого органу.

У пункті 12 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам.

Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Пунктом 16 Порядку №1983 передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені частиною 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію". Так, дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як встановив суд, для з`ясування питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідачем - УДМС України в Чернігівській області направлено запити до компетентних органів.

УДМС України в Чернігівській області 29.11.2018 отримало від ГУ ДМС України в Києві завірені копії висновку від 04.11.2017 та рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 04.11.2017, відповідно до яких, ГУ ДМС України в Києві на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-ІІІ відмовило позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну внаслідок надання нею неправдивих відомостей стосовно місця проживання в Україні.

Пункт 19 Порядку визначає, що рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмовуу наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Статтею 14 Закону № 2491-III встановлено, що особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

Виходячи з аналізу вищевикладених норм права суд дійшов висновку, що в разі прийняття стосовно іноземця рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, він може звернутися із новою заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну не раніше ніж через рік з дня прийняття попереднього рішення про відмову у наданні такого дозволу.

Таким чином, позивач мав законне право на звернення з заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну лише після спливу річного строку попередньої відмови у наданні такого дозволу, тобто не раніше 05.11.2018, натомість, позивач звернулася до Прилуцького МВ УДМС України в Чернігівській області із заявою про отримання дозволу на імміграцію 06.07.2018, тобто в порушення встановленого Законом № 2491-ІІІ строку.

Відповідач у визначеному чинним законодавством порядку досліджено надані документи ГУ ДМС України в Києві та встановлено, що наведені у довідці факти свідчать про наявність підстав для висновку про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну у зв`язку із недотримання вимог ст. 14 Закону №2491-ІІІ.

В подальшому 29.11.2018 УДМС України в Чернігівській області прийняло рішення про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону №2491-ІІІ.

Матеріалами справи також встановлено, що позивач 24.05.2019 звернулася до ЦМУДМС України у м. Києві та Київській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону № 2491-III.

В подальшому начальником ЦМУДМС України у м. Києві та Київській області 29.08.2019 затверджено висновок про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну, оскільки при поданні клопотання про надання дозволу на імміграцію в Україну позивач надала свідомо неправдиві відомості з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів та 29.08.2019 ЦМУДМС України у м. Києві та Київській області прийняло рішення 422270000/244 про відмову позивачу у надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-III.

Таким чином суд дійшов висновку, що позивач мав законне право на звернення з заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну лише після спливу річного строку попередньої відмови у наданні такого дозволу, натомість, позивач звернулася до Прилуцького МВ УДМС України в Чернігівській області та до ЦМУДМС України у м. Києві та Київській області із заявами про отримання дозволу на імміграцію в порушення встановленого Законом № 2491-ІІІ строку.

Враховуючи наведені вище обставини, суд вважає, що за наслідком розгляду заяв позивача, відповідачі прийняли оскаржувані рішення від 29.11.2018 №425/18 та №422270000/244 від 29.08.2019 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну позивачу на підставі пунктів 4,6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію", тобто відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому оскаржувані рішення скасуванню не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Відповідно до частини 2статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз. Враховуючи викладене, розподіл судових витрат не здійснюється. Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лиска І.Г.