Справа № 480/8506/21
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2022-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 червня 2022 року Справа № 480/8506/21
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Кравченка Є.Д.,
за участю секретаря судового засідання - Сізової К.О.,
представника позивача - Недведського О.О.,
представника відповідача і третьої особи - Кирилкіної А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 480/8506/21
за позовом ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України,
третя особа - Управління Державної міграційної служби в Сумській області
про визнання протиправним та скасування рішення,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач), третя особа - Управління Державної міграційної служби в Сумській області, в якій просить визнати протиправними та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 від 16.07.2021 № 247-21.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка є громадянкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка ОСОБА_3 , м. Хадіфа, Ірак, є мусульманкою суніткою. Позивачка у 2013 році легально прибула на територію України з метою навчання та бажанням залишитися в країні, оскільки має обґрунтовані побоювання за своє життя через військові дії в країні походження та переслідування її двоюрідного брата, який примушує її до вступу з ним у шлюб, викрав її батька та погрожує позивачу та членам її родини. Ібрахім ОСОБА_4 звернулася до Управління ДМС у Сумській області із заявою про визнання її біженцем. Управління ДМС у Сумській області рішенням від 26.02.2020 № 46-20 відмовило у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, що потребує додаткового захисту. Позивач оскаржила вказане рішення в суді, однак у задоволенні позову було відмовлено. 26.03.2021 позивач повторно звернулася до УДМС України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із виникненням нових обставин, через які її життю загрожує небезпека у разі повернення до країни належності. Відповідач рішенням від 16.07.2021 №247-21 відмовив у визнанні біженцем, або особою, що потребує додаткового захисту. Позивач зауважує, що відповідачем не було враховано актуальну ситуацію у країні позивачки. Позивач є особою, яка змушена залишатися в Україні, внаслідок внутрішнього збройного конфлікту та не бажає повертатися до Іраку внаслідок побоювань щодо такого поводження із нею, що принижує її гідність та загальнопоширеного насильства, а також примусового шлюбу та загрози її життю та здоров`ю. Крім того, в Іраку існує загроза її життю, безпеці та свободі через систематичне порушення прав людини. Позивач змушена шукати захисту в Україні внаслідок громадянської війни та зіткнень на етнічній основі, що відбуваються в Іраку та порушують громадський порядок. Необґрунтована відмова у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту може мати наслідком виникнення у позивачки обов`язку повернутися до країни походження, що призведе до порушення її прав.
Ухвалою суду від 08.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.
Представник відповідача і третьої особи подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, зазначивши, що відповідно до керівництва УВКБ ООН саме позивачка, як особа, що звертається з заявою, має довести наявність обставин, про які вона повідомляє. Має вказати причину через яку особисто побоюється стати жертвою переслідувань. Позивачка не повідомляє про наявність переслідувань у країні походження за будь-якою іншою ознакою. Під час розгляду попередньої заяви позивачки відповідачем було встановлено, що на території Іраку, в тому числі провінції Садах ед-Дін, широкомасштабні військові дії не відбуваються. Одночасно, враховуючи вимоги підпункту «а» пункту 3 статті 4 Директива Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/ЕП від 13 грудня 2011, відповідно до яких оцінка клопотання про надання міжнародного захисту проводиться в індивідуальному порядку з урахуванням всіх фактів, що відносяться до справи, наскільки вони пов`язані з країною походження на момент прийняття рішення за заявою, проведено аналіз оновленої інформації по країні походження.
Позивач стверджує, що не може повернутися до своєї країни через існування загрози для її життя з боку шиїтських угрупувань, які вбивають сунітів на території її рідного міста Самарра. Як встановлено з аналізу інформації по країні походження, провінція Салах-ед Дін населена переважно арабами-сунітами, але також на її території проживає шиїтська арабська меншина. Регулярні збройні сили Іраку та внутрішні правоохоронні органи намагаються підтримувати порядок в країні, діючи паралельно з Комітетом народної мобілізації, який спонсорується державою та складається з 60 груп ополченців, також відомих як Сили народної мобілізації. Отже, на підставі вищезазначеного встановлено, що на території Іраку поряд з урядовими силами безпеки діють підрозділи Сил народної мобілізації. Однак не встановлено, що мусульмани-суніти провінції Салах-ед Дін, які не підозрюються у підтримці терористичного угрупування «Ісламська Держава», зазнають цілеспрямованого переслідування з боку підрозділів шиїтського ополчення.
Крім того, за словами позивача, через те, що вона не хоче повертатися до Іраку та відмовляється від шлюбу з двоюрідним братом ОСОБА_5 , останній організував викрадення її батька та надсилає на її телефон смс та аудіоповідомлення з погрозами вбивства.
Однак, в ході аналізу повідомлених заявницею фактів та співвідношення їх з наданими документами встановлено ряд суттєвих непослідовностей та суперечностей, які позивач не змогла належним чином пояснити, що знижує рівень довіри до її заяви в цілому.
Так, проведеним пошуком через програму Truecaller - мобільний додаток на Android, який є глобальним телефонним довідником з інформацією щодо популярних контактів, встановлено, що номер телефону, з якого позивачці надходили погрози, зареєстрований за абонентом під ім`ям «син доктора ОСОБА_6 » (варто звернути увагу, що ім`я батька заявниці - ОСОБА_7 та він є лікарем Головної лікарні м. Самарра).
Також, з приводу отриманих погроз під час першого звернення за захистом (заява від 28.10.2019) позивач повідомляла, що після її виїзду з Іраку двоюрідний брат ОСОБА_8 погрожував лише її батькам. Перебуваючи в Україні, вона про нього взагалі нічого не знала. А під час повторного звернення (заява від 26.03.2021) змінила твердження та запевняє, що повідомлення з погрозами на український номер телефону вперше отримала в 2014 році.
На співбесіді від 03.06.2021 позивач стверджує, що вперше про викрадення батька отримала повідомлення через «WhatsApp» 28 січня 2021 року та станом на 01.04.2021 на її телефон надійшло 18 таких повідомлень, останнє - 30.03.2021. На співбесіді від 03.06.2021 зазначає, що їй продовжують телефонувати та надсилати смс - повідомлення з погрозами, останні з яких отримала тиждень тому. Однак, окрім вище зазначених скріншотів екрану телефону нею більше доказів надано не було. Вона не змогла показати такі повідомлення і на телефоні, пославшись на те, що телефон розрядився.
Відповідач зауважує, що на наданих, в якості доказів скріншотів екрану телефону відсутня дата надходження повідомлень та вбачається, що всі вони надіслані в один день. Позивачем не надано офіційних підтверджень щодо викрадення її батька. У відкритих Інтернет - джерелах відсутня інформація про факт зникнення лікаря Головної лікарні м. Самарра.
Серед фактів, повідомлених заявницею, не має підстав для визнання особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п. 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Ґрунтуючись на цьому, представник відповідача і третьої особи вважає, що прийняте рішення ДМС України від 16.07.2021 № 247-21 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та таким, що не підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 27.01.2022 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд їх задовольнити.
Представник відповідача і третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Іраку, що підтверджується її поясненнями та копією паспорта (а.с.40).
Позивачка прибула на територію України 20.12.2013 за одноразовою візою типу «Д» з метою навчання в Сумському державному університеті, скориставшись повітряним сполученням за маршрутом: Ірак (Багдад) - ОАЕ (Дубай) - Україна (Харків). Вона була відрахована з Сумського державного університету за власним бажанням та переїхала до м. Ужгород, де була зарахована на підготовчий факультет Ужгородського університету та 27.02.2017 документована посвідкою на тимчасове проживання НОМЕР_1 , терміном дії до 30.08.2019. Дізнавшись про те, що вона вже не має законних підстав для проживання на території України, позивачка переїхала до м. Суми, де проживає її рідний брат, та побоюючись повернення до Іраку, 28.10.2019 вперше звернулася до УДМС України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою виїзду з країни постійного проживання зазначила бажання навчатися та залишитися в Україні, а також побоювання щодо примусу двоюрідного брата ОСОБА_5 до вступу з ним у шлюб.
Рішенням ДМС України № 46-20 від 26.02.2020 відмовлено позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вищевказані обставини встановлені у рішенні Сумського окружного адміністративного суду від у справі № 480/2943/20 та не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

26 березня 2021 року позивач звернулася до УДМС України в Сумській області з повторною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з виникненням нових обставин, через які її життю загрожує небезпека у разі повернення до країни громадянської належності, а саме: на початку поточного року її батька викрали через те, що вона відмовляється повертатися до Іраку та одружуватися з двоюрідним братом ОСОБА_5 . Вона стверджує, що ОСОБА_8 надсилає на її український номер мобільного телефону смс та аудіоповідомлення з погрозами. Також вона побоюється постраждати від дій шиїтських угрупувань, які вбивають сунітів на території міста Самарра (а.с. 31-36).

На підтвердження своїх усних слів нею надано два скріншоти екрану телефону з текстовими повідомленнями арабською мовою (а.с. 41, 42). За словами позивача, про долю батька їй нічого не відомо. Рідні з приводу його викрадення до поліції не зверталися, будь-яких заходів з розшуку не вживали, оскільки в Іраку відсутні порядок та реальна можливість отримати захист з боку держави.

Позивач має побоювання, що в разі повернення до Іраку її може вбити двоюрідний брат через відмову від шлюбу з ним. Також, вона може постраждати від шиїтських угрупувань, які діють на території міста Самарра.

За висновком УДМС України в Сумській області від 11.06.2021 справа № 2021 SM 0005 відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с.86-92).

Рішенням ДМС України № 247-21 від 16.07.2021 відмовлено позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 93).

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 за № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною 1 статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Такі висновки сформовано Верховним Судом у постанові від 22.07.2020 у справі № 826/7863/17.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка звертається з клопотанням про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону № 3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, неможливість перебування в країні громадянської належності позивачка обґрунтовує побоюваннями, що після повернення до Іраку двоюрідний брат Абуда викраде її та примусить до вступу з ним у шлюб, а у разі відмови може її вбити, організував викрадення її батька та надсилає на її телефон смс та аудіоповідомлення з погрозами вбивства.

На підтвердження своїх слів нею надано два скріншота екрану мобільного телефону з тестовими повідомлення арабською мовою, оглядом яких встановлено, що вони направлені через «WhatsApp» з телефону НОМЕР_2 . Відповідно до здійсненого перекладу, повідомлення містять погрози на адресу заявниці та інформацію про викрадення її батька.

На співбесіді від 03.06.2021 позивачка стверджувала, що вперше про викрадення батька отримала повідомлення через «WhatsApp» 28 січня 2021 року та станом на 01.04.2021 на її телефон надійшло 18 таких повідомлень, останнє - 30.03.2021. На співбесіді від 03.06.2021 зазначила, що їй продовжують телефонувати та надсилати смс - повідомлення з погрозами, останні з яких отримала тиждень тому. Однак, окрім вище зазначених скріншотів екрану телефону нею більше доказів надано не було. Вона не змогла показати такі повідомлення і на телефоні, пославшись на те, що телефон розрядився (протокол співбесіди від 03.06.2021). Станом на час підготовки рекомендаційного висновку додаткові документи до особової справи заявницею не долучалися.

Варто зауважити, що на наданих в якості доказів скріншотів екрану телефону відсутня дата надходження повідомлень та вбачається, що всі вони надіслані в один день. Позивачем не надано офіційних підтверджень щодо викрадення її батька. У відкритих Інтернет - джерелах відсутня інформація про факт зникнення лікаря Головної лікарні м. Самарра.

За її словами, про викрадення батька їй повідомила мати по телефону, але назвати дату телефонного дзвінка позивачка не змогла. До того ж, позивач зазначає, що мати також писала їй про те, що сталося з батьком, та попередила, щоб вона не поверталася додому. Однак, в якості доказів листування з мамою не надала, пояснивши це тим, що їх видалила (протокол співбесіди від 01.04.2021).

Є непослідовними і твердження позивачки щодо членства її двоюрідного брата ОСОБА_5 в терористичному угрупуванні ІДІЛ. Так, під час звернення за захистом в 2019 році вона повідомляла, що ОСОБА_8 є бандитом, а чи має назву угрупування, до якого він належить, не знає. Вказала, що він займався крадіжками та приймав участь у бійках. Він з тих людей, які б`ють жінок, тому вона хотіла для себе іншого чоловіка та іншого відношення до себе (протокол співбесіди від 11.12.2019). А вже під час повторного звернення за захистом наполягала що ОСОБА_8 є членом угрупування ІДІЛ і ця інформація була відома її батькам ще перед тим, як вони відмовили ОСОБА_5 видавати позивачку за нього заміж (тобто, коли вона ще перебувала в Іраку).

Що стосується побоювань заявниці постраждати від дій двоюрідного брата ОСОБА_5 через відмову від шлюбу з ним слід зазначити наступне.

Відповідно до інформаційного звіту по країні походження ОСОБА_9 , примусові шлюби укладаються переважно у віці до 25 років. Жінки не можуть вибирати, за кого виходити заміж, та зазвичай їм доводиться погоджуватися на шлюб з чоловіком, якого вибрала їх родина (джерело: ІНФОРМАЦІЯ_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 остання дата доступу 07.06.2021).

У випадках супротиву шлюбу з боку жінки, вона може ставати жертвою вбивства в ім`я честі, яке найчастіше здійснюється після того, як жінка скоїла або підозрюється у скоєнні наступних дій: «вступление в дружеские или добрачные отношения с представителем противоположного пола; отказ выйти замуж за мужчину, выбранного семьей; вышла замуж против воли семьи; совершила прелюбодеяние; стала жертвой изнасилования или похищения», ІНФОРМАЦІЯ_4 Опубліковано ІНФОРМАЦІЯ_5 . Остання дата доступу 07.06.2021. Також: https://www.ecoi.net/en/file/local/2048206/Iraq_-_Honour_Crimes_-_CPlN_-_v2.0_- _March_2021_-_EXT.pdf, неофіційний переклад, остання дата доступу 07.06.2021.

Отже, примусові шлюби в Іраку продовжують мати місце, а жінки без чоловічої підтримки з боку їх родини та такі, що рятуються від примусових шлюбів, є особливо вразливими до подальшого насилля. Однак, Позивач не надала належних та переконливих доказів, на користь того, що така загроза стосується її. Проведеним аналізом встановлено, що немає підстав відносити її до категорії жінок з певними характеристиками, які мають достатній ступень вірогідності стати жертвою примусового шлюбу.

За словами позивачки, батьки не примушували її до шлюбу і не надали згоду на одруження з двоюрідним братом, а навпаки, батько та брати її підтримували та захищали. Будь-якого насилля з боку рідних вона не зазнавала. Її родина проживає в м. Самарра у власному будинку та має достатній рівень забезпечення.

До того ж, не можна вважати доведеним, що двоюрідний брат позивачки ОСОБА_8 надсилає їй повідомлення з погрозами та викрав її батька через відмову від шлюбу з ним. У ході розгляду заяви встановлено, що її виїзд з країни громадянської належності був обумовлений не потребою у міжнародному захисті, вона не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишила територію Іраку добровільно з метою отримання вищої освіти на території України. Аналізуючи твердження позивачки, варто звернути увагу на те, що після відмови від шлюбу з двоюрідним братом, вона проживала в м. Самарра ще 8 років і за цей період не зазнала жодних реальних актів насилля.

Також, позивачка зазначає, що в країні йде війна і відбувається революція, гинуть жінки та діти. Звичайним явищем є вбивства, насилля і тероризм. Жінки перебувають під реальним ризиком стати жертвами зґвалтувань, відсутня свобода та повага до них. В ході співбесід позивачкою надавались пояснення щодо мотивів звернення із заявою про надання статусу біженця чи додаткового захисту, повідомлялось про фактичні обставини, що зумовили її звернення для отримання такого статусу або захисту.

З аналізу інформації щодо країни походження позивачки встановлено, що провінція Салах-ед Дін населена переважно арабами-сунітами, але також на її території проживає шиїтська арабська меншина.

Регулярні збройні сили Іраку та внутрішні правоохоронні органи намагаються підтримувати порядок в країні, діючи паралельно з Комітетом народної мобілізації, який спонсорується державою та складається з 60 груп ополченців, також відомих як Сили народної мобілізації (джерело: ІНФОРМАЦІЯ_6 Опубліковано 30.03.2021. Остання дата доступу 04.06.2021).

Іракські сили безпеки (ІСБ) несуть відповідальність за ситуацію в провінції Салах - ед Дін і в основному складаються з підрозділів іракської армії, федеральної поліції і, в деякій мірі, сил спеціального призначення. Повідомляється про їх присутність у великих містах провінції, в тому числі і в м. Самарра.

Також, на території провінції Салах-ед Дін у великій кількості присутні шиїтські народні мобілізаційні загони, які здійснюють контроль над стратегічними об`єктами.

За наявною інформацією Народні мобілізаційні загони фактично контролюють більшу частину провінції Салах-ед Дін. в той час як ІСБ та поліція номінально здійснюють контроль. EASO. Iraq. Security Situation. Country of Origin Information Report. October 2020. https://www.ecoi.net/en/file/local/2040056/10 2020_EASO_COI_Report_Iraq_Security_situation.p df, неофіційний переклад остання дата доступу 04.06.2021.

Повідомляється, що ополчення ОСОБА_10 ас- ОСОБА_11 , Сарая ас - Садам, які виступають проти присутності американських збройних сил на території Іраку, забезпечують порядок в місті - святині Самарра. (джерело:https://www.ecoi.net/en/file/local/2040056/10_2020_EASO_COI Report_Iraq_Security_situation.p df, неофіційний переклад остання дата доступу 04.06.2021).

Шиїтські ополчення відігравали значну роль в поповненні Збройних сил Іраку, які воювали проти ІДІЛ, а поразка ІДІЛ сприяла зростанню їх популярності. В той же час, вони стали джерелом напруги серед іракців, особливо сунітів та курдів, (джерело: https://www.wilsoncenter.org/article/part-2-pro-iran-militias-iraq, остання дата доступу 04.06.2021).

За інформацією «Amnesty International», Сили народної мобілізації продовжували нести відповідальність за зникнення людей, які вважалися пов`язаними з угрупуванням «Ісламська Держава». Крім цього, вони продовжували вбивати та викрадати активістів, (джерело: https://www.ecoi.net/en/document/2051134.html, опубліковано 07.05.2021. остання дата доступу 04.06.2021).

Офіційні джерела інформації зазначають, що суніти автоматично не підозрюються в причетності до угрупування «Ісламська Держава», якщо конкретна діяльність особи не свідчить про підтримку чи належить до терористів, в цілому суніти не зазнають переслідувань, (джерело: Country Policy and Information Note. Iraq: ІНФОРМАЦІЯ_7 . Остання дата доступу 04.06.2021).

Отже, на підставі вищезазначеного встановлено, що на території Іраку поряд з урядовими силами безпеки діють підрозділи Сил народної мобілізації. Однак не встановлено, що мусульмани-суніти провінції Салах-ед Дін, які не підозрюються у підтримці терористичного угрупування «Ісламська Держава», зазнають цілеспрямованого переслідування з боку підрозділів шиїтського ополчення.

Випадки порушень безпеки в провінції Салах-ед Дін, на які посилається позивач, носять несистемний характер, вони не свідчать про існування збройного конфлікту чи загальнопоширеного насильства на цій території, не призводять до чисельних жертв серед мирного населення. Вони не створюють настільки небезпечну ситуацію, щоб були підстави вважати, що для заявниці існує серйозна та індивідуальна загроза її життю та особистості виключно в силу самого факту перебування на території регіону.

Відповідно до звіту по країні походження Ірак від травня 2020 року, провінція Салах - ед Дін займала найнижче місце серед шести провінцій, які постраждали від руху ІДІЛ, з точки зору актів насильства, зафіксованих упродовж 2019-2020 років, хоча і відбуваються періодичні напади на тих, хто виступає проти ІДІЛ та яких підозрюють у співпраці з військовими.

Провінція Салах - ед Дін продовжує займати третє місце серед провінцій, куди повернулися репатріанти, (джерело: EASO. Iraq. Security Situation. Country of Origin Information Report. October2020. https://www.ecoi.net/en/file/local/2040056/10_2020_EASO_COI_Report_Iraq_Security_situation.p df, неофіційний переклад остання дата доступу 07.06.2021).

Тому побоювання щодо небезпеки для життя позивачки в умовах періодичних актів насильства, у даній конкретній ситуації, не може бути достатньою мірою вагомою та самостійною підставою для надання додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачкою в обґрунтування заяви про визнання біженцем не було надано відповідачу доказів переслідування позивачки за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивачку біженцем у розумінні Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Таких доказів також не було надано під час судового розгляду.

Водночас, позивачкою не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушена прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Виїзд з країни громадянської належності позивачка здійснила в 2013 році, але вперше за захистом звернулася лише після того як втратила підстави для законного перебування на території України, тобто через 6 років.

Суд зауважує, що твердження позивачки про те, що в Іраку мають місце практика примусових шлюбів можуть вважатися правдоподібними. Однак, факт її виїзду з Іраку в 2013 році через загрозу примусового шлюбу не можна вважати доведеним у зв`язку з відсутністю доказів таким твердженням. Крім того, така обставина відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не визначена як підстава для надання позивачці статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Вказане свідчить про непов`язаність обґрунтованих побоювань позивачки повернутися до країни громадянської належності із бажанням проживати в Україні.

Побоювання, які виникли у позивачки мають суто суб`єктивний характер і не підтверджені жодними документальними даними, позивачка не має речових доказів наявності погроз у її бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо її слів.

Отже, жодна з обставин, повідомлених позивачкою як підстава для визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, не знайшла підтвердження.

Надаючи оцінку заяві позивачки, суд дійшов висновку, що нею не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням викладених вище критеріїв про причини, з яких позивачка не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме її на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Висновки відповідача дослідженими судовим розглядом доказами не спростовані.

Отже, суд вважає, що рішення ДМС України про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", є правомірним, а заява позивачки очевидно необґрунтованою.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв на підставі, в межах повноважень, з метою, якою таке повноваження надано, та у спосіб, які передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, своєчасно та з урахуванням всіх обставин справи, а відмова у визнанні позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлена рішенням від 16.07.2021 за № 247-21, обумовлена наявністю підстав, та є таким, що прийняте в межах чинного законодавства України, є обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.Д. Кравченко

Повний текст рішення складений та підписаний 04.07.2022.