Справа № 380/724/22
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2022-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року

справа №380/724/22

провадження № П/380/730/22

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., секретар судового засідання Іванес Х.О., за участю : позивача ОСОБА_1 , представника позивача Загвойської О.В., представника відповідачів Горбань О.В., розглянувши у відкритому підготовчому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії-

в с т а н о в и в :

громадяни Республіки Казахстан ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просить : визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.11.2021 №365-21 про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Посилається на те, що має обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку із тим, що він є дарісом, що в просвітницькій партійній системі Хізб ут Тахрір є підготовчою ланкою до вступу у партію. Згідно інформації про країну походження, владою Казахстану переслідуються не тільки члени Хізб ут Тахрір , але і ті хто належать до дарісів цієї партії. Вказує, що він поділяє погляди партії Хізб ут ОСОБА_2 та сповідує релігію Ісламу з суворим дотриманням усіх постулатів даної релігії. Під час обшуків позивач отримав погрози від працівників спецслужб Казахстану у вигляді можливості відкриття проти нього кримінальної справи. Крім того, позивач зазначає, що спецслужбами Республіки Казахстан переслідується його батько, ОСОБА_3 , який був активним членом організації ОСОБА_4 . Позивач не бажає повертатися до країни походження внаслідок таких побоювань, що є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У зв`язку з цим вважають, що відповідач прийняв рішення про відмову в наданні йому такого статусу необґрунтовано, без дослідження інформації щодо країни походження. До того ж, оскаржуване рішення, на його думку, суперечить ст.28 Конституції України та ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Просить позов задовольнити повністю.

Від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що в результаті всебічного, об`єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особової справи ОСОБА_1 , а також інформації по країні походження було встановлено, що заява позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованою та має ознаки зловживання процедурою надання притулку в Україні, відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Позивач не надав інформацію про реальні чинники, які можуть загрожувати завданням йому фізичної або моральної шкоди у країні громадянської належності - Казахстан. Крім того, позивач не повідомляє про переслідування в країні громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи. Позивач також не навів фактів й обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а його обґрунтування причин, за якої позивач наразі не може повернутися до країни походження мають суперечливу інформацію. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю, просив в задоволенні таких відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідачів, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ташкент, Узбекистан, є громадянином Республіки Казахстан, за національністю казах, віросповіданням іслам, освіта середня, за сімейним станом неодружений. Рідна мова казахська, розуміє казахську, російську.

09.03.2021 громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У вказаній заяві позивач вказав, що з дитинства дізнався про існування релігійної політичної партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, познайомився з її ідеями. Самостійно вивчав діяльність та ідеологію партії. На початку 2020 року, після повернення з Туреччини був затриманий працівниками Комітету національної безпеки. В Республіці Казахстан це є заборонена партія, відповідно у нього є побоювання стати жертвою переслідування за політичні переконання та релігійні принципи. Крім того, позивач зазначає, що спецслужбами Республіки Казахстан переслідується його батько, ОСОБА_3 , який був активним членом організації Хізут Тахрір.

Розглянувши матеріали особової справи заявника, Головним управлінням ДМС у Львівській області було встановлено про відсутність інформації, що могла б вказувати на можливість переслідування заявника за ознаками національності або громадянства. Відповідно до аналізу матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити відсутність доведених випадків переслідування особи за ознакою віросповідання.

За результатами розгляду вказаної заяви, проведених співбесід та досліджених матеріалів, рішенням ДМС України від 26.11.2021 №365-21 громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_1 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону, відсутні.

Позивач не погодився з діями (рішеннями) відповідачів та звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 року №3671-VІ (далі - Закон України№3671-VI).

Згідно з п.п.1, 13 ст.1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст.5 Закону України №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 11 ст.9 Закону України №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п.п.45 та 66 Керівництва, для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п.195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

За Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України №3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Одночасно, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження своїх доводів.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Разом з тим, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами і загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною і не суперечить загальновідомим фактам, отже, викликає довіру.

Відповідно до абз.5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні (далі Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Згідно з ч.3 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Даючи оцінку оскаржуваному рішенню ДМС України від 26.11.2021 року №365-21 про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд враховує наступне.

Як слідує з дослідженої судом особової справи позивача №2020LV0002 та протоколів співбесід із ним, причиною виїзду з Республіки Казахстан стало, серед іншого, кримінальне переслідування батька ОСОБА_3 за ч.2 ст.405 Кримінального кодексу Республіки Казахстан організація і участь в діяльності громадського або релігійного об`єднання чи іншої організації після рішення суду про заборону їх діяльності чи ліквідації у зв`язку зі здійсненням ними екстремізму чи тероризму. Зокрема, вказане стосується членства в організації ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами халіф. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням ІНФОРМАЦІЯ_2 вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, ІНФОРМАЦІЯ_2 цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени ІНФОРМАЦІЯ_2 не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема Amnesty International, визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів ІНФОРМАЦІЯ_2 в цих країнах.

Між тим, ІНФОРМАЦІЯ_2 та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999), №1989 (2011) та №2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, Аль-Каїді та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. ІНФОРМАЦІЯ_2 не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 до терористичної та/або екстремістської.

Наведене дає підстави характеризувати Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Суд враховує, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 на території України.

Управлінням СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановлено обставин, за наявності яких позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; тобто його членство у Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не є перешкодою для прийняття відповідного рішення.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами, перебуванням учнем (дорісом) в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та переслідуванням батька ОСОБА_3 за членство в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, у зв`язку з чим він вимушений покинути Республіку Казахстан, де заборонена діяльність цієї організації та ведуться кримінальні переслідування за участь у цій організації. Зокрема, як вбачається з протоколу співбесіди позивач повідомив, що не може повернутися на територію країни громадянської належності, оскільки там буде засуджений за політично-релігійні погляди за участь в партії ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підтвердження таких аргументів позивач не подав відповідних доказів, а відповідачі не вжили жодних заходів для встановлення обставин, на які покликався заявник.

Враховуючи наведене вище, суд приходить висновку про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідування за ознаками, зокрема, релігійних переконань є обґрунтованими.

В судовому засіданні було допитано в якості свідка ОСОБА_5 , який являється головою Інформаційного офісу Хізб ут-Тахрір в Україні, фактично є речником та прес-секретарем організації. Свідок пояснив, що в обов`язки його входить проголошення офіційної позиції партії та представлення партії в державних органах. Зазначив, що ОСОБА_1 є дорісом (учнем) партії ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також повідомив про переслідування батька ОСОБА_3 за членство у Хізб ут- Тахрір в Казахстані. Вказував, що переслідування ведеться не тільки щодо членів партії ІНФОРМАЦІЯ_2 , а й членів їх сімей.

Також в судовому засіданні був дописаний в якості свідка ОСОБА_6 , який є членом організації Хізб ут-Тахрір та стверджував, що в Казахстані його родина та родина позивача зазнали переслідування через релігійні переконання. Також зазначив, що був ув`язнений через те, що є членом організації Хізб ут-Тахрір.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів та інформації з відкритих і незалежних джерел, в т.ч. щодо загальної ситуації з правами людини в Республіці Казахстан, які узгоджуються з доводами позивача, суд приходить висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнає переслідувань через релігійні погляди та переслідуванням батька ОСОБА_3 за членство в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та має цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до Казахстану.

Враховуючи наведене, Державною міграційною службою України необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За такого правового врегулювання та обставин справи, оскаржуване рішення слід вважати необґрунтованим, оскільки позивач залишив країну постійного перебування у зв`язку з релігійними поглядами та кримінальним переслідуванням за членство в релігійній організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі батька ОСОБА_3 , діяльність якої в Україні не заборонена, терористичною не визнавалася, та побоюванням стати жертвою переслідувань за свої релігійні переконання.

Суд вважає, що відповідач не надав належної оцінки обставинам та доводам позивача щодо переслідування позивача, як особи, яка була змушена залишити країну походження внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних, суд дійшов висновку, що відповідач необґрунтовано та безпідставно прийняв рішення № 365-21 від 26.11.2021 про відмову у визнанні громадянина Казахстану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача суд враховує наступне.

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Під дискреційним повноваженням розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до пункту четвертого частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З даного питання Верховний Суд дотримується таких правових позицій: У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду… Зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі)…

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції. (див. зокрема постанови Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі №120/3657/20-а, від 10 вересня 2021 року у справі №120/192/20-а).

З врахуванням того, що при вирішенні питання щодо про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлено неповне з`ясування усіх обставин, неподання підтверджуючих доказів, суд вважає, що доцільно захистити порушене право позивача шляхом зобов`язання відповідача 2 повторно розглянути заяву громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд приходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України Про судовий збір, звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №365-21 від 26.11.2021 про у визнанні громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 05 липня 2022 року.

Суддя Гулкевич І.З.