Справа № 280/10865/21
Суддя: Чернова Жанна Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

23 червня 2022 року о 09 год. 50 хв. Справа № 280/10865/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Чернової Ж.М.,

за участю секретаря судового засідання Севериненко К.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Державної інспекції архітектури та містобудування України про поновлення на роботі, неповні виплати та оплату за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

11 листопада 2021 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі відповідач 1), Державної інспекції архітектури та містобудування України (далі відповідач 2), в якому позивач просить суд:

скасувати наказ від 01.10.2021 №496 «ОС» з подальшим поновленням позивача на роботі в організації правонаступнику Державна інспекція архітектури та містобудування України (ДІАМ) Україна, 01133, м.Київ, бул.Лесі Українки, буд.26, на посаду Головного спеціаліста сектору управління персоналом і документообігу в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, без обов`язкового проведення конкурсу;

стягнути з Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ) Україна, 01133, м.Київ, бул.Лесі Українки, буд.26:

- згідно Закону №889 ст.87 п.4 недоплачену суму при звільненні до двох середніх заробітних плат у розмірі 14456,39 грн., в т.ч. ПДФО та військовий збір,

- невиплачену суму обов`язкової матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньої заробітної плати за 2020 та 2021 рік у розмірі 25619,19 грн. (за 2 роки) в т.ч. ПДФО та військовий збір,

- середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.10.2021 до дня поновлення на роботі із розрахунку 12809,60 грн./місяць.

Ухвалою суду від 16.11.2021 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 15.12.2021.

15.12.2021 протокольною ухвалою відкладено підготовче засідання до 19.01.2022.

19.01.2022 підготовче засідання не відбулось у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному. Наступне підготовче засідання призначене на 02.02.2022, про що повідомлено учасників справи засобами електронної пошти.

Ухвалою суду від 24.01.2022 задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання, призначеного на 02.02.2022, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

02.02.2022 позивач у підготовче судове засідання з`явилась, щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечувала. Представники відповідача 1, 2 у підготовче судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідача 2 на зв`язок з судом для проведення підготовчого судового засідання через програму відеоконференцзв`язку EasyCon не вийшов.

Ухвалою суду від 02.02.2022 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 24.02.2022.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації в Україні введений воєнний стан. 28.02.2022 тимчасово виконуючим обов`язки голови Запорізького окружного адміністративного суду у зв`язку із загрозою життю, здоров`ю і безпеці відвідувачів суду, працівників суду та суддів був виданий наказ №11 Про встановлення особливого режиму роботи Запорізького окружного адміністративного суду в умовах воєнного стану, яким з розгляду були зняті всі адміністративні справи, призначені до розгляду в період з 01.03.2022 по 04.03.2022.

Наказами тимчасово виконуючого обов`язки голови Запорізького окружного адміністративного суду від 09.03.2022 № 12, від 11.03.2022 № 13, від 18.03.2022 № 14, від 25.03.2022 № 15, від 01.04.2022 № 16, від 08.04.2022 № 17, від 15.04.2022 № 18, від 22.04.2022 № 21, від 29.04.2022 № 22 строк дії наказу від 28.02.2022 № 11 Про встановлення особливого режиму роботи Запорізького окружного адміністративного суду в умовах воєнного стану продовжений до 06.05.2022 включно.

З 10.05.2022 розгляд адміністративних справ в Запорізькому окружному адміністративному суді відновлено.

З огляду на вищезазначене, призначене на 24.02.2022 судове засідання, не відбулось.

Ухвалою сулу від 25.05.2022 відкладено судове засідання в адміністративній справі на 23.06.2022.

В судовому засіданні 23.06.2022 проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

У судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі з мотивів наведених у позові та просила суд задовольнити їх. Представник відповідача 1, 2 у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, судом вжито всіх заходів для належного повідомлення останніх про дату, час та місце судового розгляду.

Позовні вимоги вмотивовано протиправним звільненням позивача відповідачем на підставі пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1-1 частини першої та частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Державної архітектурно-будівельної інспекції України, де вона проходила державну службу. Зазначає, що на момент звільнення позивач знаходилася на лікарняному, у декретній відпустці, у зв`язку із народженням дитини-інваліда та у декретній відпустці у зв`язку із народженям дитини. Статтею 184 Кодексу законів України про працю не допускається звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли звільнення допускається з обов`язковим працевлаштуванням. Наразі, позивачка вважає, що фактично відбулася не ліквідація Державної архітектурно-будівельної інспекції України, а її реорганізація в інші державні органи, яким передано функції Державної архітектурно-будівельної інспекції України, які до того ж у подальшому також були ліквідовані з утворенням Державної інспекції архітектури та містобудування України. З огляду на викладене відповідач зобов`язаний був вжити заходи щодо обов`язкового працевлаштування позивачки, однак жодної посади при звільненні їй не було запропоновано, що призвело до порушення її соціальних гарантій. На підставі викладеного, просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач 1 у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позову, стверджуючи про його необґрунтованість. Зокрема, зазначив, що позивача правомірно звільнено у зв`язку з ліквідацією Державної архітектурно-будівельної інспекції України, де вона проходила державну службу. Законодавством, яким вирішено ліквідувати Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, не передбачено правонаступника цього державного органу, що виключає обов`язок відповідача вжити заходи щодо працевлаштування позивачки. Відповідно до Закону України «Про державну службу» законодавство про працю не підлягає застосуванню щодо державних службовців при їх вивільненні у зв`язку з реорганізацією або ліквідацією державного органу, тому доводи позивачки про порушення відповідачем статті 184 Кодексу законів України про працю є необґрунтованими. Також, зазначено, що відповідачем було надіслано дист до Голови Запорізької обласної державної адміністрації щодо можливості працевлаштування позивача, однак відповідь на лист відповідача не надходила. Відповідачем дотримано процедуру звільнення позивачки, виплачено усі належні їй кошти та видано трудову книжку. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач 2 проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено, що відповідач 2 є новоутвореним центральним органом виконавчої влади та не є правонаступником Державної інспекції містобудування, Державної сервісної служби містобудування, Державної архітектурно-будівельної інспекції, таким чином не є належним відповідачем у даній справі. Також зазначено, що можливе ухвалення судом рішення про поновлення позивача на роботі в ДІАМ буде мати наслідком порушення порядку вступу на державну службу поза межами конкурсного відбору, що передбачено Законом. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

13.12.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно, згідно змісту якої вбачається, що остання не погоджується із доводами відповідача наведеними у відзиві та просить його відхилити, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вирішуючи даний спір по суті, суд виходить із наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 обіймала посаду головного спеціаліста сектору управління персоналом і документообігу Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Відповідно до наявного в матеріалах справи листка непрацездатності серії АЛВ №938617 від 31.05.2021, причина непрацездатності вагітність та пологи, та зазначено, з якого числа 31.05.2021 сто двадцять шість днів, стати до роботи з третього жовтня.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 30.04.2020, медичним висновком про дитину-інваліда віком до 18 років №149 від 04.06.2020 (висновок дійсний до 01.06.2022), позивач є матір`ю малолітньої дитини-інваліда ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 19.08.2021, позивач є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2020 №218 «Про ліквідацію Державної архітектурно-будівельної інспекції та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» вирішено ліквідувати Державну архітектурно-будівельну інспекцію України.

Наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01.10.2021 №496 «ОС» ОСОБА_1 04 жовтня 2021 року звільнено з вказаної посади відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 11 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу». Водночас вказаним наказом фінансовому департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України доручено виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Підставою звільнення в наказі вказано - попередження про наступне звільнення від 31.03.2020.

31.03.2020 відповідач попередив позивача про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією Державної архітектурно-будівельної інспекції України. 31.03.2020 позивач ознайомлена з попередженням та отримала один примірник, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 .

На підставі заяви позивача її трудову унижку направлено поштою, отримання трудової книжки підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач 1 у відзиві на позовну заяву зазначає, що ним вжито заходи, спрямовані на працевлаштування позивача шляхом переведення її на рівнозначну посаду в іншому державному органі, зважаючи на відсутню можливість працевлаштування в Державній архітектурно-будівельній інспекції України, яка ліквідується. У зв`язку з чим, відповідачем 1 було надіслано лист від 10.04.2020 №40-501-10/2884-20 до Голови Запорізької обласної державної адміністрації щодо можливості працевлаштування ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Відповідь від Запорізької обласної державної адміністрації на вищевказаний лист на адресу відповідача 1 не надходила.

В матеріалах справи наявні докази про проведення з позивачем повного розрахунку у зв`язку зі звільненням, а саме копія виписки від 09.11.2021 №QPUBPMBTIFMSKAIO по надходженням за 30.08.2021, копія виписки від 09.11.2021 №CQLHI23MCHMS6V8T по надходженням за 05.10.2021.

Не погоджуючись з вищезазначеним наказом позивач звернулася до суду.

Надаючи оцінку правомірності звільнення позивача з державної служби, суд виходить з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частина перша статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції, комісії. Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2014 №294 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2020 №219), Державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду в частині надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

Згідно з нормами частин першої та п`ятої статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України. Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

13.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 218 «Про ліквідацію Державної архітектурно-будівельної інспекції та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», пунктом 1 якої вирішено ліквідувати Державну архітектурно-будівельну інспекцію. Пунктом 4 Постанови № 218 встановлено, що Державно-архітектурна будівельна інспекція продовжує здійснювати повноваження та функції до завершення здійснення заходів з утворення Державної сервісної служби містобудування. Пунктом 5 Постанови № 218 утворено комісію з ліквідації Державної архітектурно-будівельної інспекції та затверджено головою зазначеної комісії заступника начальника відділу методології та нагляду за здійсненням декларативних процедур департаменту дозвільних процедур Державної архітектурно-будівельної інспекції. При цьому Постановою № 218 не передбачено правонаступника Державної архітектурно-будівельної інспекції у зв`язку з її ліквідацією.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Указаний Закон застосовується судом в редакції, чинній станом на час попередження позивачки 13.04.2020 про наступне звільнення.

Відповідно до частин першої-третьої статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Згідно з пунктами 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.

Частиною третьою указаної статті Закону №889-VIII визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Згідно з частиною п`ятою статті 22 Закону №889-VIII встановлено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Отже, Законом №889-VIII, який, як зазначено вище, є спеціальним законом, що регулює статус державного службовця, встановлено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу, яка покладає на роботодавця обов`язок щодо попередження державного службовця про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів, і при цьому можливе переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу за його згодою посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції органу, який ліквідується, без обов`язкового проведення конкурсу за рішенням суб`єкта призначення.

При цьому частиною шостою статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) також визначено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України не застосовуються положення частини другої статті 40 КЗпП України та положення частини другої цієї статті.

Разом з тим, згідно з приписами частини п`ятої статті 40 КЗпП України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Таким чином, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), а також особливості застосування до них положень частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно пункту 4 частини першої статті 83 Закону України, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Однак, Законом України "Про державну службу" не врегульовано особливостей процедури звільнення окремих категорій державних службовців, в даному випадку жінок, які мають дітей віком до трьох років. Натомість така процедура деталізована в Кодексі законів про працю України (далі КЗпП України).

А тому, враховуючи вищевказані положення статті 5 Закону України, на такі відносити поширюється дія норм законодавства про працю.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно статті 4 КЗпП України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, статтею 184 КЗпП України, встановлено гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

Зокрема, частиною третьою статті 184 КЗпП України встановлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Тобто, даною статтею чітко встановлено особливості процедури звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років.

Зокрема, ключовим в даній нормі є "звільнення з обов`язковим працевлаштуванням", тобто розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається.

Разом з тим, як вбачається із відзиву на позовну заяву відповідач зазначає, що постанова Великої Палати Верховного суду від 30.06.2020 у справі №264/5957/17 роз`яснює питання правонаступництва юридичної особи в сфері приватного права.

Натомість, в даному випадку, має місце питання правонаступництва юридичної особи публічного права - органу державної влади, з приводу якого, як вже зазначалось в позовній заяві, неодноразово висловлювались суди касаційних інстанції, до прикладу, постанова Верховного Суду від 20.02.2020 справа № 826/27239/15, якою зроблено посилання також на постанови Верховного Суду України від 04 березня 2014 року (справа № 21 -8а 14), від 27 травня 2014 року (справа № 21- 108а 14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а 14). Цими постановами та рядом інших аналогічних рішень з подібних справ, встановлено правову позицію, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Цими приписами мається на увазі, що відповідач міг здійснити заходи по працевлаштуванню в новоствореному органі, до якого фактично перейшли аналогічні права і обов`язки. Разом з тим, відповідач мав право на здійснення заходів по працевлаштуванню в будь-якому іншому органі, однак такому повинна була передувати ініціатива саме з боку відповідача.

Разом з цим, не заслуговує на увагу посилання відповідача на роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20.02.2020 №86р/з.

Так, відповідно до даного роз`яснення встановлено право роботодавця при звільненні на пропонування вакантної посади у тому самому державному органі (за наявності). Однак, в даному випадку така пропозиція, що є логічним, безперечно є неможливою, оскільки такий орган ліквідується.

В даному випадку йдеться про обов`язок роботодавця по працевлаштуванню захищених законодавством категорій осіб на будь-яке інше підприємство, в установу чи організацію та відповідно вчинення певного ряду заходів по такому працевлаштуванню.

Разом з тим, дані роз`яснення НАДС стосуються незастосування в певних відносинах положень статті 49-2 Кодексу законів про працю України.

Одночасно, цими роз`ясненнями встановлено та підтверджено відповідачем, що відповідно до частини третьої статті 5 Закону дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у часині відносин, не врегульованих ним Законом.

Законом України "Про державну службу" (далі Закон) не врегульовано особливостей процедури звільнення окремих категорій державних службовців, в даному випадку жінок, які мають дітей віком до трьох років. Натомість така процедура деталізована в Кодексі законів про працю України, зокрема в статті 184 КЗпП України.

Відповідно, норми статті 87 Закону України "Про державну службу" безперечно встановлюють можливість припинення державної служби в тому органі, з якого особа вивільняється. Однак, така не містить положення, щодо обов`язкових подальших дій з боку суб`єкта призначення при такому звільненні, встановлених статтею 184 КЗпП України певних категорій державних службовців.

Одночасно, слід звернути увагу на твердження відповідача щодо вчинення ще в квітні 2020 року певних дій по працевлаштуванню позивача.

Цими доводами, відповідач фактично визнає та підтверджує, що така процедура по обов`язковому працевлаштуванню певних категорій державних службовців в чинному законодавстві передбачена, а тому є правомірною та безперечно, необхідною до застосування.

Відповідач у своєму відзиві, зазначає що не допускається переведення в іншу місцевість державного службовця вагітної жінки або особи, яка є єдиним опікуном дитини віком до 14 років, а також державного службовця, який у встановленому законодавством порядку визнаний особою з інвалідністю.

Однак, разом з цим, до посилання на звернення відповідача до Голови Запорізької обласної державної адміністрації в квітні 2020 року слід ставитись критично, оскільки, по-перше, таке мало одноразовий характер, по-друге скероване з проханням про можливе переведення до Запорізької обласної державної адміністрації.

На підтвердження вищезазначеної обставини, відповідач надав до суду реєстраційно-моніторингову картку на лист Держархбудінспекції від 10.04.2020 №40-501-10/2884-20. Відповідно до якої, суд не може встановити чи направлено/ отримано такий лист Запорізькою обласною державною адміністрацією, в тому числі не можливо встановити на яку адресу направлено, повноваження особи яка виконала / підписала лист.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що жодних інших заходів по працевлаштуванню позивача з боку відповідача вжито не було, що свідчить про бездіяльність та формальний підхід до виконання покладених на орган державної влади чинним законодавством зобов`язань.

Водночас, відповідачем з початку процедури ліквідації державного органу до дня звільнення позивача не вживались жодні заходи з працевлаштування позивача, як жінки, яка має дітей віком до трьох років, як в даній юридичній особі, так і в інших установах відповідно до фаху, кваліфікації, спеціальності, займаної посади та інше, жодна посада в цій юридичній особі чи іншому підприємстві, установі, організації відповідачем знайдена та запропонована позивачеві не була.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України. Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2020 року за №218 "Про ліквідацію Державної архітектурно-будівельної інспекції та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" (далі - Постанова № 218) прийнято рішення ліквідувати Державну архітектурно-будівельну інспекцію, утворено комісію з ліквідації Державної архітектурно-будівельної інспекції та доручено голові комісії забезпечити здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією Державної архітектурно-будівельної інспекції.

Як стверджував відповідач у відзиві на позов, Постановою № 218 правонаступник Держархбудінспекції не визначений. Наведена постанова є чинною та не скасована. Тобто, Урядом України прийнято рішення про ліквідацію Держархбудінспекції без передачі її прав та обов`язків іншому суб`єкту владних повноважень.

Однак, Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2020 року за № 1340 "Деякі питання функціонування органів державного архітектурно-будівельного контролю", зокрема пунктом 1, постановлено утворити Державну інспекцію архітектури та містобудування України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно- будівельного контролю та нагляду.

Тобто вказаною постановою утворено орган, на якого фактично покладено виконувати завдання і функції органу, що ліквідується - Державної архітектурно-будівельної інспекції України, а тому може визнаватися правонаступником.

З аналогічних питань Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а 14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а 14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а 14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому суд звертає увагу, що станом на час розгляду справи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутній запис про припинення Державної архітектурно-будівельної інспекції України. Міститься запис про те, що названий державний орган перебуває у стані припинення, головою комісії з припинення призначено Галіцина С.В.

Зокрема, відповідач у своєму відзиві зазначає, що на сьогоднішній день завершується здійснення заходів щодо припинення діяльності Держархбудінспекції.

Частиною п`ятою статті 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

У зв`язку з цим, у відповідача було достатньо часу та правових підстав для звернення до Державної інспекції архітектури та містобудування України з питань працевлаштування позивача, як жінки, яка має дітей віком до трьох років.

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності». Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany», № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02, п. 74).

Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ відповідача про звільнення позивача зі служби, не відповідає вказаним критеріям правомірності, є необґрунтованим та протиправним, а тому підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді.

Частиною 2 ст. 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; 11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; 12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; 13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (ч. 3-4 ст. 245 КАС України).

Адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин у випадку, якщо своїми незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкт владних повноважень порушує такі права, свободи та інтереси осіб.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України. Таким чином, суд зобов`язаний поновити позивача на посаді, яку вона обіймала до звільнення.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із правовим висновком зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 у справі №21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Позивач стверджує, що на час прийняття оскаржуваного наказу про звільнення перебувала у декретній відпустці у зв`язку з народженням дитини-інваладіа та у зв`язку з народженням дитини, відповідачем вищевказана обставина не заперечувалася, доказів протилежного суду не надано, таким чином, питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішується, оскільки як такого фактично не було.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Також, пунктами 2, 3 частини першої статті 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи викладене, виходячи з заявлених позовних вимог, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

З урахуванням того, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, їх розподіл судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 139, 241, 243-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ) до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (01133, м.Київ, бул.Лесі Українки, буд.26, ), Державної інспекції архітектури та містобудування України (01133, м.Київ, бул.Лесі Українки, буд.26, ) про поновлення на роботі, неповні виплати та оплату за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ від 01.10.2021 №496 «ОС» про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста сектору управління персоналом і документообігу Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області у зв`язку з повною ліквідацією Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору управління персоналом і документообігу Державної інспекції архітектури та містобудування України (01133, м.Київ, бул.Лесі Українки, буд.26, ).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 04.07.2022.

Суддя Ж.М. Чернова