Справа № 9901/517/21
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2022-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

04 липня 2022 року

м. Київ

справа №9901/517/21

адміністративне провадження №П/9901/517/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Тацій Л.В.,

суддів: Єзерова А.А., Кравчука В.М., Стародуба О.П., Стеценка С.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Верховного Суду Тацій Л.В., Єзерова А.А., Кравчука В.М., Стародуба О.П., Стеценка С.Г. у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, Конституційного Суду України, треті особи: представництво ООН в Україні, ОСОБА_2 , про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

16 грудня 2021 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, Конституційного Суду України, треті особи: представництво ООН в Україні, ОСОБА_2 , у якій позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідачів та зобов`язати їх ухвалити рішення щодо звільнення судді ОСОБА_2 за істотне і грубе порушення Присяги.

Верховний Суд ухвалою від 21 грудня 2021 року позовну заяву залишив без руху та встановив позивачу десятиденний строк для усунення її недоліків.

Постановляючи зазначену ухвалу, Верховний Суд зазначив, що всупереч вимогам положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) ОСОБА_1 не зазначила обставини, якими обґрунтовує свої вимоги, докази, що підтверджують вказані обставини та не обґрунтувала належним чином порушення її прав, свобод та інтересів, спричинені оскаржуваною бездіяльністю. Також, у порушення вимог частини третьої статті 161 КАС, позивачкою не надано документ про сплату судового збору або документ, який би підтверджував наявність підстав для звільнення від сплати судового збору.

Ухвалу Верховного Суду від 21 грудня 2021 року ОСОБА_1 отримала 28 грудня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Оскільки станом на 17 січня 2022 року недоліки позовної заяви, викладені в ухвалі від 21 грудня 2021 року, позивачем усунуто не було, жодних документів на виконання цієї ухвали до Суду не надійшло, Верховний Суд ухвалою від 17 січня 2022 року повернув ОСОБА_1 позовну заяву.

22 червня 2022 року Велика Палата Верховного Суду своєю постановою скасувала ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 січня 2022 року, а справу направила до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У цій ухвалі зазначено, що хоча Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду постановлено ухвалу від 17 січня 2022 року у строк, встановлений частиною п`ятою статті 169 КАС, без урахування надходження до суду 17 січня 2022 року уточненої позовної заяви, проте скаржниця у встановлений ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2021 року строк вчинила дії спрямовані на усунення недоліків позовної заяви, шляхом направлення відповідної заяви (про що не було відомо Касаційному адміністративному суду у складі Верховного Суду на момент постановлення оскаржуваної ухвали), отже, у позивачки виникли законні очікування, що відповідна заява буде врахована судом та обставинам, викладеним у ній буде надано оцінку.

30 червня 2022 року справу передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для продовження розгляду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 грудня 2021 року для розгляду позовної заяви ОСОБА_1 визначено такий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тацій Л.В., судді: Бевзенко В.М., Кравчук В.М., Стародуб О.П., Шарапа В.М.

До уточненої позовної заяви, поданої на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 21 грудня 2021 року (яка надійшла до Верховного Суду 17 січня 2022 року), додано заяву про недовіру - відвід суддів Верховного Суду у справі № 9901/517/21, зокрема ОСОБА_1 просить, як видно зі змісту заяви, відвести від участі у справі колегію суддів, визначену для розгляду справи № 9901/517/21.

На обґрунтування цієї заяви скаржниця посилається на те, що судді Верховного Суду «мають великий досвід повного саботажу вимог «Конвенції про захист прав людини» та гучних рішень анульованих ЄСПЛ» (орфографія оригіналу збережена).

На думку ОСОБА_1, участь цих суддів у розгляді справи суперечить вимогам КАС України та Бангалорським принципам поведінки судді від 19 травня 2006 року (схвалених Резолюцією ООН № 2006/23 від 27 липня 2006 року).

Також заявниця зазначила, що згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Ювченко та інші проти України» анульовано незаконні висновки Верховного Суду у справі № 800/296/17.

Для забезпечення невідкладного вирішення заявленого відводу, а також у зв`язку із увільненням судді Бевзенка В.М. від виконання обов`язків на період призову на військову службу та у зв`язку з відпусткою судді Шарапи В.М. здійснено повторний автоматизований розподіл справи між суддями на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 04 липня 2022 року № 1004/0/78-22 визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тацій Л.В., судді: Єзеров А.А., Кравчук В.М., Стародуб О.П., Стеценко С.Г.

Перевіривши доводи, наведені ОСОБА_1 на обґрунтування заяви про відвід суддів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 39 КАС передбачено, що за наявності підстав, зазначених у статтях 36-38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід. За цими самими підставами їм може бути заявлено відвід учасниками справи. Відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Згідно з положеннями частини першої статті 40 КАС питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Саме тому не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами, а також яка містить мотиви незгоди із судовим рішенням, прийнятим у іншій справі.

Частиною першою статті 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Підстави для відводу (самовідводу) судді визначено статтею 36 КАС, відповідно до частини першої якої, суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу):

1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі;

2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи;

3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді;

5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою зазначеної статті суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу, а саме - неприпустимою є повторна участь судді в розгляді адміністративної справи.

Отже, з огляду на нормативний зміст пункту 4 частини першої статті 36 КАС відвід судді може бути заявлений й з інших підстав, відмінних від перелічених у пунктах 1, 2, 3, 5 частини першої цієї самої статті. У будь-якому разі оцінюватися має саме те, чи викликають певні обставини розумний сумнів у неупередженості або об`єктивності судді у стороннього спостерігача.

Як на підставу про відвід судді заявник покликається на юридичні приписи статті 36 КАС, нормативна конструкція яких, з-поміж іншого, містить узагальнений перелік найпоширеніших обставин, доведення наявності яких може бути підставою для відводу судді.

У цьому світлі Верховний Суд звертає увагу на те, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово "неупереджений" передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції "неупередженість" ("безсторонність") судді", а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості колегія суддів вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

(і) "об`єктивним критерієм", який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Тим часом вирішальною є саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною.

(іі) "суб`єктивним критерієм", який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Водночас як указано в Бангалорських принципах поведінки судді від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, об`єктивність судді є потрібною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його ухвалення.

Сприйняття об`єктивності визначається за допомогою критерію "розумного спостерігача". У разі, коли є підстави передбачати, що суддя є необ`єктивним (з різних причин) - це дискредитує суспільну довіру до судової влади. Тому суддя мусить уникати будь-яких дій, які дають підставу передбачати, що на його рішення можуть вплинути сторонні чинники, зокрема такі як зацікавленість у розв`язанні конкретної справи. З огляду на це навіть прояви неупередженості мають значення.

Тому коли сторони стверджують про те, що судді недостатньо об`єктивні, питання про наявність фактичного упередження не має значення, адже "правосуддя не тільки має бути здійснене, але й сприйматися як очевидно і без сумніву здійснене". Іншими словами, коли виникає питання про відвід, значення має не те, чи справді у судді є усвідомлене або неусвідомлене упередження, а те, чи виникла б у розумної та належним способом поінформованої особи підозра про існування такого упередження. У цьому сенсі обґрунтована підозра в упередженості не просто заміняє докази, яких бракує, чи доказовий засіб для встановлення вірогідності неусвідомленого упередження, а є виявом пильнішої уваги до іміджу правосуддя, тобто домінантної зацікавленості громадськості в тому, щоб існувала впевненість у чесності процесу.

Водночас колегія суддів підкреслює, що не може бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про наявність відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними й допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

У заяві про відвід не наведено фактів прояву суддями поведінки, яка б свідчила про їхню упередженість чи небезсторонність у цій справі.

Надаючи оцінку обґрунтованості заяви про відвід колегії суддів у справі № 9901/517/21, Верховний Суд також бере до уваги те, що окрім переліку обставин, які є безумовними підставами для відводу судді, у процесуальному законі також зазначені й виняткові випадки, за яких заявлення відводу a priori не може бути підставою для застосування цього процесуального інституту.

Отже, аргументи, якими ОСОБА_1 мотивує заяву про відвід колегії суддів, не викликають обґрунтованих сумнівів у об`єктивності суддів, оскільки немає жодних доказів, які містили б належні, достатні, допустимі та достовірні дані щодо порушення гарантій неупередженості судді як з погляду "суб`єктивного критерію", так і з погляду "об`єктивного критерію", якими керується у своїй процесуальній діяльності Європейський суд з прав людини.

За таких обставин заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: Тацій Л.В., Єзерова А.А., Кравчука В.М., Стародуба О.П., Стеценка С.Г. слід визнати необґрунтованою.

За правилами частини четвертої статті 40 КАС якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу <…>, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Керуючись положеннями статей 36, 39, 40 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

У Х В А Л И В :

Визнати необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Верховного Суду Тацій Л.В., Єзерова А.А., Кравчука В.М., Стародуба О.П., Стеценка С.Г. у справі № 9901/517/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, Конституційного Суду України треті особи: представництво ООН в Україні, ОСОБА_2 , про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

Передати заяву ОСОБА_1 про відвід суддів Верховного Суду Тацій Л.В., Єзерова А.А., Кравчука В.М., Стародуба О.П., Стеценка С.Г. у справі № 9901/517/21 до секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає цю справу, в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, для вирішення питання про відвід.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Л.В. Тацій

Судді: А.А. Єзеров

В.М. Кравчук

О.П. Стародуб

С.Г. Стеценко