Справа № 380/2550/22
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2022-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/2550/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Державної податкової служби України та зобов`язання вчинити певні дії.

Обставини справи:

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:

- визнати протиправними дії юридичної особи Державної податкової служби України незаконними, які полягають у відмові у наданні відповіді на запит;

- зобов`язати юридичну особу Державну податкову службу України надати відповідь на інформаційний запит. У разі відсутності таких документів чітко зазначити про їх відсутність.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 06.01.2022 року електронною поштою надіслав до Державної податкової служби України інформаційний запит в якому просив надати матеріали (документи) проведеної перевірки скарги ФОП ОСОБА_1 щодо адміністративного оскарження вимоги про сплату боргу № Ф-15181-17 від 18.10.2021 року проведеної директором департаменту адміністративного оскарження І.Антоненко.

13.01.2022 на офіційному бланку ДПС України надано відповідь на запит за підписом директора департаменту адміністративного оскарження І.Антоненко., яким відмовлено у наданні відповіді на інформаційний запит, оскільки на думку ОСОБА_2 є відсутність усіх даних визначених ч. 1 ст. 16 Закону України № 2297-VI.

Позивач вважає, що Державна податкова служба України незаконно відмовила у наданні відповіді на публічний запит, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 07 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи відзив відповідач зазначив, що отримав запит від ОСОБА_3 на отримання публічної інформації щодо надання матеріалів адміністративного оскарження ФОП ОСОБА_1 вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18.10.2021 № Ф-15181-17 та листом від 13.01.2022 повідомив, що запитувані запитувачем копій документів використаних при розгляді скарги є інформацією, яка стосується ОСОБА_3 .

Умови надання інформації про особу, якої вона стосується регулюються Закону України «Про захист персональних даних». Відповідно до Закону України «Про захист персональних даних» відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, є персональними даними.

Статтею 8 Закону України «Про захист персональних даних» визначено права суб`єкта персональних даних, одним з яких є право на доступ до своїх персональних даних. Частиною шостою статті 16 зазначеного Закону України «Про захист персональних даних`також визначено, що суб`єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб`єкта відносин, пов`язаних з персональними даними, за умови надання інформації щодо прізвища, ім`я та по батькові, місця проживання (місця перебування) і реквізитів документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит.

Однак запит на отримання публічної інформації від 06.01.2022 б/н (вх. ДПС № 31/зпі від 06.01.2022) не містить всіх необхідних даних, визначених частиною першою статті 16 Закону України «Про захист персональних даних», зокрема, не вказані реквізити документа, що посвідчує особу.

З огляду на вищевикладене та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 22 Закон України «Про доступ до публічної інформації» запитувачу було відмовлено у наданні копій документів використаних при розгляді скарги. Крім того у відповіді на запит наголошено на тому, що вказані вимоги до оформлення запиту, в першу чергу, спрямовані на захист персональних даних громадян від несанкційного доступу інших осіб, які з тих чи інших причин можуть скористатися отриманою інформацією. Також було повідомляємо, що для отримання копій запитуваних документів платник єдиного внеску має право повторно звернутись до ДПС із запитом з дотриманням вимог статті 16 Закону.

Враховуючи наведене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову.

05.07.2022 року на адресу суду від представника позивача В.Реймер надійшло клопотання № 2 та № 3 в яких просив перевірити повноваження ОСОБА_4 щодо підпису відзиву на позовну заяву.

Стосовно наданих представником позивача В.Реймер клопотань № 2 та № 3 щодо відсутності повноважень у ОСОБА_4 щодо підпису відзиву та перевірки її повноважень суд зазначає, що ОСОБА_5 додано до відзиву на позовну заяву докази її повноважень та права підпису документів від імені Державної податкової служби України, а саме виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в якій зазначено, що ОСОБА_6 має повноваження вчиняти дії від імені Державної податкової служби України, у тому числі підписувати договори тощо (діє виключно в судах України без окремого доручення керівника (самопредставництво ДПС та її територіальних органів, утворених на правах відокремлених підрозділів ДПС) з правом посвідчення копій документів щодо повноважень, без права відмови, відкликання, визнання позову, відмови, відкликання апеляційних, касаційних скарг)) представник, яка сформована 20.01.2022, тому посилання представника позивача В.Реймер щодо відсутності права підписувати відзив на позовну заяву, суд не бере до уваги. Більш того, надана представником позивача виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка сформована 26.02.2021 є застарілою по відношенню до виписки, яка надана представником відповідача, яка сформована 20.01.2022.

Таким чином, в матеріалах справи наявні документи, які підтверджують повноваження ОСОБА_4 щодо підпису відзиву на позовну заяву.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та,-

встановив:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) громадянин України, зареєстрований як фізична особа-підприємець.

06.01.2022 ОСОБА_1 звернувся до Державної податкової служби України із запитом на отримання публічної інформації в якому просив надати матеріали (документи) проведеної перевірки скарги ФОП ОСОБА_1 щодо адміністративного оскарження вимоги про сплату боргу № Ф-15181-17 від 18.10.2021 року проведеної директором департаменту адміністративного оскарження І.Антоненко.

Державна податкова служба України листом № 66/ЗПІ/99-00-06-02-10 від 13.01.2022 повідомила ОСОБА_1 , що запитувана інформація стосовно надання копій запитуваних документів при розгляді скарги є інформацією, яка стосується ОСОБА_3 , тому на підставі п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відмовила у наданні копій документів використаних при розгляді скарги.

Позивач вважає, що відповідь Державної податкової служби України, яка викладена в листі № 66/ЗПІ/99-00-06-02-10 від 13.01.2022 та якою відмовлено у наданні запитуваних матеріалів проведеної перевірки скарги є незаконною та такою, що порушує право позивача на інформацію, оскільки, позивач просив надати документи відносно себе, щодо розгляду своєї скарги на вимогу про сплату боргу № Ф-15181-17 від 18.10.2021, тому звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступного висновку.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Право на доступ до публічної інформації є конституційним правом людини, передбаченим і гарантованим ст. 34 Конституції України, яка, у свою чергу, ґрунтується на положеннях ст. 10 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, ст. 19 Загальної декларації прав людини, статей 18 та 19 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Статтею 34 Конституції України регламентовано, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до положень статті 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-ХІІ (далі - Закон № 2657-ХІІ) визначає, що кожен має право на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Згідно зі ст. 1 Закону № 2657-ХІІ інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2657-XII основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Закон України «Про інформацію» містить загальні положення про регулювання відносин щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.

Відносини, що виникають у сфері здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес регулює Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року № 2939-VІ (далі - Закон № 2939-VІ).

Відповідно до ст. 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно зі ст. 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до ст. 5 Закон № 2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію.

Частиною 2 ст. 5 Закону № 2939-VI визначено, що доступ до інформації серед іншого забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Системний аналіз зазначених положень дозволяє дійти висновку, що запит на інформацію є одним із видів забезпечення доступу до публічної інформації.

Положеннями ст. 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Відповідно до норм п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.

Положеннями ст. 19 Закону № 2939-VI передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.

Відповідно до ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Аналізуючи наведені положення Закону № 2939-VI у контексті цього спору, насамперед слід зауважити, що розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив та яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє.

Тобто розпорядник може надати ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації, а тому не покладає на розпорядника (додаткових) зобов`язань та/або відповідальності за надання/ненадання запитувачу такої інформації.

Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом створеним розпорядником інформації при виконанні покладених на нього обов`язків, у даній справі щодо надання матеріалів (документів) розгляду скарги ФОП ОСОБА_1 щодо адміністративного оскарження вимоги про сплату боргу № Ф-15181-17 від 18.10.2021 Державною податковою службою України, якою в даному випадку розпорядник володіє чи зобов`язаний володіти.

Судом встановлено, що 29.10.2021 ОСОБА_1 звернувся до Державної податкової служби України зі скаргою на вимогу № Ф-15181-17 від 18.10.2021 про сплату боргу з єдиного внеску в розмірі 11202,26 грн. винесену Головним управлінням ДПС у Львівській області.

За результатами розгляду скарги Державною податковою службою України прийнято рішення № 22334/6/99-00-06-02-01-06 від 01.10.2021, яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

06.01.2022 ОСОБА_1 звернувся до Державної податкової служби України з публічним запитом, щодо отримання матеріалів (документів), які були використані під час розгляду скарги від 29.10.2021 на вимогу № Ф-15181-17 від 18.10.2021 про сплату боргу з єдиного внеску в розмірі 11202,26 грн. винесену Головним управлінням ДПС у Львівській області.

Державна податкова служба України листом від 13.01.2022 № № 66/ЗПІ/99-00-06-02-10 відмовила в наданні матеріалів (документів), які були використані під час розгляду скарги від 29.10.2021 на вимогу № Ф-15181-17 від 18.10.2021 про сплату боргу з єдиного внеску на підставі п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки запитувані матеріали (документи) стосуються ОСОБА_3 .

Суд наголошує, що зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Положеннями статті 23 Закону України Про доступ до публічної інформації встановлено, що запитувач має право оскаржити, зокрема: відмову в задоволенні запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач скористався своїм правом щодо оскарження листа Державної податкової служби України від 13.01.2022 № № 66/ЗПІ/99-00-06-02-10, шляхом звернення до суду з даним позовом..

Щодо посилання відповідача в листі від 13.01.2022 № № 66/ЗПІ/99-00-06-02-10 на Закон України «Про захист персональних даних», суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно абзаців 10, 11 ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 20.01.2012, № 2-рп/2012 «У справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України», вказав, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (ч. 2 ст. 11 Закону № 2657-XII).

Конституційний Суд України в абзаці першому пункту 1 резолютивної частини Рішення від 30.10.1997 року № 5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані. Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним.

Даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 20 Закону № 2657-ХІІ за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Статтею 21 Закону № 2657-ХІІ передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом (частина друга).

Аналогічні положення за змістом містяться у частині першій ст. 6 Закону № 2939-VI.

Судом встановлено, що зі змісту запиту на публічну інформацію від 06.01.2022 позивачем запитувалась інформація відносно своєї же скарги поданої до Державної податкової служби України на податкову вимогу № Ф-15181-17 від 18.10.2021, а саме надати документи, які були використані під час розгляду скарги від 29.10.2021.

Водночас, як вбачається із оскарженої відмови, відповідач аргументував її тільки тим, що запитувані документи та інформація віднесена до персональних даних у зв`язку з чим вона є конфіденційною з обмеженим доступом, не давши, зокрема, оцінку наявності законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації передбачених ч. 2 ст. 6 Закону №2939-VI.

Більш того, суд відзначає, якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений (ч. 7 ст. 6 Закону № 2939-VI).

Окрім того, в разі, коли запитувані документи містять персональні дані, то вони або інформація можуть бути надані зі знеособленими персональними даними особи (ст. 10-1 Закону №2939- VI).

В свою чергу, ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Тобто, обмеження доступу до інформації, у тому числі, тієї, яка визначена ч. 5 ст. 6 Закону № 2939-VI може бути здійснено за дотримання вимог ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI.

Між тим, ч. 7 ст. 6 Закону № 2939-VI регламентовано, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Суд наголошує, що позивач хотів отримати матеріали (документи), які були використані Державною податковою службою України під час розгляду його же скарги від 29.10.2021 на вимогу № Ф-15181-17 від 18.10.2021 про сплату боргу з єдиного внеску, тому, суд не вбачає зацікавленості в отриманні чиїхось персональних даних, оскільки в розумінні приписів абзаців 10, 11 ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», Рішень КСУ від 20.01.2012 № 2-рп/2012 та від 30.10.1997 року № 5-зп, запитувана інформація не є персональними даними.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Аналіз положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо конфіденційної інформації дає підстави виокремити такі її ознаки: встановлювати конфіденційність публічної інформації та визначати порядок її поширення можуть лише фізичні та юридичні особи; суб`єкти владних повноважень не наділені правом відносити інформацію до конфіденційної; публічна інформація не може бути віднесена до конфіденційної у випадках, визначених Законом (ч.ч 1, 2 ст. 13 Закону № 2939-VI); у випадках, встановлених законодавством, може не бути обмежено доступ до визначеної інформації, в тому числі й конфіденційної (ч. 5 ст. 6 Закону № 2939-VI).

Отже, можливість віднесення інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до неї.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону.

Ці вимоги називають «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації (постанова пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 року №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації»).

Відтак, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту».

Суд звертає увагу, що положення ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що ст. 1 Закону № 2939-VI закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту».

Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

За таких умов, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових «трискладового тесту» означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі №554/11837/14-а, від 17.02.2020 у справі №826/8891/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі № 9901/510/18, від 10 грудня 2019 року у справі № 9901/249/19.

Окрім того, при вирішенні спору по суті суд враховує, що 01.12.2020 набрала чинність Конвенція Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом № 631-IX від 20.05.2020), у відповідності до ч. 1 ст. 2 якої кожна Сторона гарантує право кожному, без дискримінації за будь-якою ознакою, на доступ, за вимогою, до офіційних документів, що знаходяться в розпорядженні державних органів (далі - Конвенція Ради Європи).

Згідно із ч. 2 ст. 2 Конвенції Ради Європи кожна Сторона вживає необхідних заходів у своєму національному законодавстві для впровадження положень щодо доступу до офіційних документів, передбачених цією Конвенцією.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 3 Конвенції Ради Європи кожна Сторона може обмежувати право доступу до офіційних документів. Обмеження повинні бути чітко встановлені у законі, бути необхідними у демократичному суспільстві і бути пропорційними цілям захисту: a) національної безпеки, оборони та міжнародних відносин; b) громадської безпеки; c) попередження, розслідування та судового переслідування кримінальної діяльності; d) дисциплінарного розслідування; e) перевірки, контролю та нагляду з боку державних органів; f) приватного життя та інших законних приватних інтересів; g) комерційних та інших економічних інтересів; h) економічної, монетарної політики і політики обмінного курсу держави; і) рівності сторін у судовому провадженні та ефективного здійснення правосуддя; j) навколишнього середовища, або k) обговорень всередині державного органу або між такими органами стосовно вивчення питання.

Держави, яких це стосується, під час підписання або депонування ратифікаційної грамоти, документа про прийняття, затвердження або приєднання, у заяві на ім`я Генерального секретаря Ради Європи можуть заявити, що листування з правлячою сім`єю та її двором або главою держави може також бути включено до можливих обмежень.

У доступі до інформації, що міститься в офіційному документі, може бути відмовлено у разі, якщо її розголошення завдасть або ймовірно може завдати шкоди хоча б одному з інтересів, перелічених у пункті 1, якщо тільки відсутній переважаючий суспільний інтерес в оприлюднені такої інформації.

Отже, беручи до уваги наведене в сукупності суд вважає, що відповідач відмовляючи у наданні запитуваної позивачем публічної інформації не зазначив всіх критеріїв обмеження інформації, передбачених ст. 6 Закону № 2939-VI, та не врахував положення Конвенції Ради Європи, а тому така відмова є не обґрунтованою.

При цьому, у відповідності до положень ч. 4 ст. 6 Закону №2939-VI, саме до повноважень розпорядника інформації належить встановлення наявності чи відсутності підстав для обмеження у доступі до інформації.

З огляду на вказане, суд вважає, що відповідач, відмовляючи у наданні інформації не дослідив законодавчих підстав для обмеження у доступі до інформації, а тому не у повній мірі виконав свої повноваження.

Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що відмова відповідача, викладена у листі від 13.01.2022 № 66/ЗПІ/99-00-06-02-10 не може вважатись обґрунтованою, є протиправною, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, а позов підлягає частковому задоволенню, оскільки, обґрунтування обмеження доступу до інформації є повноваженням відповідача як розпорядника інформації, а таке обґрунтування відсутнє у відповіді на запит позивача, то для забезпечення дотримання балансу у системі розподілу влад, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог на підставі ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язати відповідача повторно розглянути запит від 06.01.2022 з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні, а не передчасно зобов`язувати відповідача надати відповідь на запит на отримання публічної інформації.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов`язання відповідача повторно розглянути та надати обґрунтовану письмову відповідь по суті заяви, з урахуванням висновків суду.

Отже, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Державної податкової служби України та зобов`язання вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки позивач згідно з ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, враховуючи приписи ст. 139 КАС України, судові витрати у вигляді сплати судового збору розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 72, 73, 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

ухвалив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною відмову Державної податкової служби України у наданні інформації на запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 06.01.2022, викладену у листі № 66/ЗПІ/99-00-06-02-10 від 13.01.2022.

3. Зобов`язати Державну податкову службу України (04053, м. Київ, Львівська площа, буд. 8, ) повторно розглянути запит ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на отримання публічної інформації від 06.01.2022 та надати достовірну, точну та повну інформацію, що запитувалася згідно із запитом на публічну інформацію від 06.01.2022 року.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Судові витрати у вигляді судового збору розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 05.07.2022.

Суддя Коморний О.І.