Справа № 480/1857/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2022-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 р. Справа № 480/1857/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.06.2021, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 07.06.21 по справі №480/1857/21

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової служби України в особі Головного управління ДПС у Сумській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 році ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Сумській області (далі ГУ ДПС у Сумській обл.) в якій просила:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 18.11.2020 №0059030- 0417-1819, №0-1819, №0-1819.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 18.11.2020 №0059030- 0417-1819, №0-1819, №0-1819.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Сумській області суму судового збору в розмірі 908,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухомість, фізична особа ОСОБА_1 має у власності: нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 з 13.07.2017, загальною площею 650 кв. м.; комплекс будівель за адресою: АДРЕСА_2 з 17.08.2015, площею 1525,52 кв.м., що є 97/100 часткою загальної площі 1572,7 кв. м.; поділене в натурі нерухоме майно, за адресою: АДРЕСА_2 з 17.08.2015, площею 1759,85 кв. м., що є 125/1000 часткою загальної площі 2321,7 кв.м. ГУ ДПС у Сумській області прийнято та направлено позивачу податкові повідомлення-рішення форми «Ф» на сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік від 18.11.2020 №0-1819 на суму 13562,25 грн від 18.11.2020 №0-1819 на суму 63659,91 від 18.11.2020 №0-1819 на суму 73438,48 грн. Підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі ПК України) встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Згідно поданої ФОП ОСОБА_1 податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2019 рік, визначено отриманий позивачкою дохід від здійснення допоміжного обслуговування наземного транспорту, іншої допоміжної діяльності у галузі транспорту, надання в оренду інших машин, устаткування та товарів. Згідно облікових даних інформація щодо використання зазначених об`єктів нежитлової нерухомості у господарській діяльності позивача відсутня.

Позивач не скористався своїм правом та не надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 , п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддюдоповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належать наступні об`єкти нерухомості:

- нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 з 13.07.2017,загальною площею 650 кв. м.

- комплекс будівель за адресою: АДРЕСА_2 з 17.08.2015, площею 1525,52 кв.м., що є 97/100 часткою загальної площі 1572,7 кв. м.

- поділене в натурі нерухоме майно, за адресою: АДРЕСА_2 з 17.08.2015, площею 1759,85 кв. м., що є 125/1000 часткою загальної площі 2321,7 кв.м.

18 листопада 2018 року ГУ ДПС у Сумській області винесено податкові повідомлення-рішення, якими позивачу донараховано суми податкових зобов`язань по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваному фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2019 рік:

- № 0-1819 у сумі 63659,91 грн. (а.с.24);

- № 0-1819 у сумі 13562,25 грн. (а.с. 25);

- № 0-1819 у сумі 73438,48 грн. (а.с. 26).

Позивач не погодилась з визначеними податковим органом сумами нарахувань за вказаним податком звернулась зі скаргою до ДПС України про скасування цих ППР в порядку адміністративного оскарження, але рішенням про результати розгляду скарги від 03.02.2021 №Г/09 оскаржувані ППР залишені без змін, а скарга - без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано положеннями Податкового кодексу України.

Положеннями пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно підпункту 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.

Підпунктом «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

У силу вимог пп. 14.1.1291 п. 14.1 ст. 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Відповідно до п. 30.1 ст. 30 ПК України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Згідно з п. 30.2 ст. 30 ПК України, підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

При цьому обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме: статусу будівлі промисловості - не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема нормою підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України , спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків, зменшення податкового навантаження на тих платників податків (фізичних та юридичних осіб), які є власниками певних об`єктів нерухомості, з метою стимулювання їх використовувати ці об`єкти за функціональним призначенням.

Верховний Суд у постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17 частково відступив від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа №806/2676/17, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформував новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

У постанові від 16.04.2020 у справі №810/1011/18 Верховний Суд зазначив, що норма підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого підпунктом 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 ПК України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у підпункті 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 ПК України, не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються в силу закону за умови використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду)».

Отже, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрована як фізична особа - підприємець, видами діяльності якої зокрема є: 25.29 виробництво інших металевих баків, резервуарів і контейнерів (основний); 25.99 виробництво інших готових металевих виробів, н.в.і.у.; 52.21 допоміжне обслуговування наземного транспорту; 52.29 інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; 29.20 виробництво кузовів для автотранспортних засобів, причепів і напівпричепів.

Відповідно до витягу з реєстру платників єдиного податку ОСОБА_1 перебуває на спрощеній системі оподаткування, та місцем провадження її господарської діяльності, зокрема є АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ).

Отже з наведеного тлумачення положень ПК України, під час прийняття податкових повідомлень - рішень податковий орган зобов`язаний був дослідити, чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу, та чи фактично використовував він їх у межах власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво).

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 23.04.2020 у справі №240/6132/18 та від 21.10.2020 у справі №806/2686/18.

З урахуванням вказаного вище, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання апелянта на те, що згідно поданої ФОП ОСОБА_1 податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2019 рік, визначено дохід лише від здійснення допоміжного обслуговування наземного транспорту, іншої допоміжної діяльності у галузі транспорту, надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки податковий орган під час прийняття оскаржуваних рішень питання щодо використання вказаних об`єктив у підприємницькій діяльності не з`ясовував та не досліджував.

Щодо інших доводів апелянта колегія суддів зазначає.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Сумській області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 по справі №480/1857/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін