Справа № 200/9563/21
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року справа №200/9563/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 р. у справі № 200/9563/21 (головуючий І інстанції суддя Бабаш Г.П.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у липні 2021, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправними дії Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в частині відмови в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до вимог ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України від 09.07.2003 року "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та скасувати рішення № 117 від 07.09.2020 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до вимог ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України від 09.07.2003 року "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 03.02.2020 року (а.с. 34-36).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 07.09.2020 року № 117 про відмову у призначенні пенсії позивачу.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву позивача від 03.02.2020 року № 300 про призначення пенсії, зарахувавши до страхового та пільгового стажу періоди роботи з 27.09.1996 року по 07.04.1997 року, з 01.11.2015 року по 28.02.2017 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 74-78).

Представник відповідача не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду; в матеріалах пенсійної справи відсутні накази про атестацію робочих місць у ДП «Шахта № 4-21», а тому у відповідача відсутні достатні правові підстави для зарахування періоду роботи позивача з 27.09.1996 по 07.04.1997; згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу страхові внески «Шахтою ім. О.Ф. Засядько» за період з 01.11.2015 по 28.02.2017 не сплачені, у зв`язку з чим відсутні підстави для зарахування до страхового та пільгового стажу позивача періоду роботи з 01.11.2015 по 28.02.2017.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Справа розглянута поза датою, визначеною в ухвалі суду від 25 січня 2022 року, з огляду на прийняття Верховною Радою України Законів України «Про правовий режим воєнного стану» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, від 15 березня 2022 року № 2119-IX, від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, від 22 травня 2022 року № 2263-1Х, якими в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року і продовжено його до 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач звернувся до Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою № 300 від 03.02.2020 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за роботу зі шкідливими і важкими умовами праці відповідно до ч. 3 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

07.02.2020 року рішенням Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах згідно ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю пільгового стажу.

Позивач не погодився з таким рішенням, оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15.05.2020 року у справі № 200/3635/20-а позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 23 від 07 лютого 2020 року про відмову в призначенні пенсії позивача. Зобов`язано Торецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву позивача від 03 лютого 2020 року № 23 про призначення пенсії, зарахувавши до страхового та пільгового стажу періоди роботи: з 12 вересня 1994 року по 14 серпня 1995 року, з 12 серпня 1997 року по 16 грудня 1997 року, з 19 грудня 1997 року по 13 вересня 1999 року, з 22 вересня 1999 року по 31 грудня 1999 року (а.с. 67-71).

Рішенням Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 07.09.2020 року № 117, яке прийнято на виконання судового рішення у справі № 200/3635/20-а позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за нормами Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи (а.с. 24-25).

Періоди роботи зараховані до пільгового стажу згідно рішення суду від 15.05.2020 року у справі № 200/3635/20-а на «Шахті ім. Єгора Трохимовича Абакумова» з 12.09.1994 року по 14.08.1995 року, на «Шахті Лідієвка» Комбінат «Донецьквугілля» з 12.08.1997 року по 13.09.1999 року, на шахті ім. А.Ф.Засядька з 22.09.1999 року по 31.12.1999 року.

Зараховано до пільгового стажу роботи згідно трудової книжки та спеціального стажу даних персоніфікованого обліку періоди роботи на шахті ім. А.Ф.Засядька: з 01.01.2000 року по 15.10.2002 року в якості підземного гірноробочого; з 16.10.2002 року по 31.12.2003 року в якості підземного прохідника; з 01.01.2004 року по 31.12.2009 року в якості підземного прохідника; з 01.01.2010 року по 31.12.2010 року в якості підземного прохідника; з 01.02.2011 року по 30.03.2011 року в якості прохідника; з 01.05.2011 року по 31.10.2015 року в якості підземного прохідника.

Періоди роботи з 01.11.2015 року по 28.02.2017 року не зараховано до загального та пільгового стажу роботи у зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків підприємством «шахта ім. А.Ф. Засядька».

Не зараховано до пільгового стажу період роботи на «Шахті № 4-21» з 27.09.1996 року по 07.04.1997 року з підстав відсутності даних про пільговий стаж та проведення атестації робочих місць.

З оскарженого рішення вбачається, що страховий стаж роботи позивача складає 19 років 10 місяців 11 днів, в тому числі за професіями, які дають право на призначення пільгової пенсії незалежно від віку згідно ч. 3 ст. 114 за Указом Кабінету Міністрів України від 31.03.1994 № 202 - 03 роки 07 місяців 07 днів, за роз`ясненням Міністерства соціального забезпечення України від 01.07.1992 № 18 - 15 років 03 місяці 09 днів, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 114 Закону України № 1058-IV. Відповідач за таких обставин вважав можливим відмовити позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за нормами Закону України № 1058 у зв`язку із відсутністю необхідного пільгового стажу (а.с. 24-25).

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058 (далі Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

За ст. 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону№ 1058 до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди призначення пільгових пенсій провадиться за нормами зазначеного закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

За унормуванням ч. 3 ст. 114 Закону № 1058 працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, що затверджується Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на зазначених роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на таких роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, що вони були зайняті на таких роботах не менше 20 років. Такий самий порядок пенсійного забезпечення поширюється і на працівників, безпосередньо зайнятих повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) на шахтах з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, що реструктуризуються або перебувають у стадії ліквідації, але не більше двох років.

Приписами ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII (далі Закон № 1788) визначено: основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Це передбачено постановою КМУ від 12.08.1993 року № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі Порядок № 637), а саме: п. 20, згідно якого лише у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Записами в трудовій книжці позивача підтверджено, що з 27.09.1996 року по 07.04.1997 року він працював в якості підземного прохідника на «Шахті 4-21», з 01.11.2015 року по 28.02.2017 року в якості підземного прохідника на «Шахті ім. А.Ф.Засядька» (а.с. 7-10).

На підтвердження вказаних періодів роботи позивачем надані: довідки про пільговий характер роботи № 292, 293 від 24.11.2014 року, пільгова довідка ДП «Шахта № 4-21» без № та дати, копії наказів про атестацію робочих місць (а.с. 11-23).

Вказані довідки видані на підставі відомостей про нарахування заробітної плати, особових карток, наказів про атестацію робочих місць, містять підписи посадових осіб та засвідчені печатками підприємств.

Всі записи в трудовій книжці позивача про періоди роботи у вищезазначених підприємствах виконані роботодавцями у відповідності до положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників і не містять неточних або неправильних записів чи будь-яких виправлень.

Таким чином за наявності у позивача основного документу, що підтверджує стаж роботи та відповідного запису у ній, відсутні підстави та необхідність у підтвердженні стажу роботи позивача відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 637.

Суд звертає увагу, що неможливість проведення пенсійним органом перевірки наданих документів у зв`язку з розташуванням підприємства на тимчасово окупованій території не повинно покладати надмірного тягаря та обов`язку на позивача, така обставина не пов`язана з його волею.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 23.01.2018 року у справі № 583/392/17, від 20.03.2018 року у справі № 527/1655/17.

З огляду на наведене, у відповідача відсутні підстави для відмови позивачу в зарахуванні спірних періодів роботи до пільгового стажу роботи позивача, оскільки вони підтверджені належними та допустимими документами поданими в якості доказів.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації та розробленими на виконання постанови № 442 Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України (далі - Мінпраці) від 1 вересня 1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації).

Основна мета атестації, як випливає із зазначених нормативних актів, полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку проведення атестації та підпунктом 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій періодичність проведення атестації робочих місць визначається безпосередньо колективним договором підприємства і проводиться не рідше одного разу на 5 років.

Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства чи організації.

Результати атестації використовуються при встановленні пенсій за віком на пільгових умовах, пільг і компенсацій за рахунок підприємств та організацій, обґрунтуванні пропозицій про внесення змін і доповнень до Списків № 1 і 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення, а також для розробки заходів щодо поліпшення умов праці та оздоровлення працюючих.

Як вже зазначалось судом, згідно з пунктом 3 Порядку № 383, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Пунктом 4.2 Порядку № 383 передбачено, що результати атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умови і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умов і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.

За змістом пункту 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.92 № 442 (далі - Порядок проведення атестації робочих місць), атестація робочих місць за умовами праці (далі - атестація) проводиться в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.

Атестація має проводитися у передбачені пунктом 4 Порядку проведення атестації строки, а відповідальність за своєчасність та якість її проведення покладається на керівника підприємства, організації.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Суд звертає увагу, що не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а. При цьому Верховний Суд відступив від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 10 вересня 2013 року у справі № 21-183а13, від 25 листопада 2014 року у справі № 21-519а14, від 10 й 17 березня 2015 року у справах № 21-51а15, та № 21-585а14, від 14 квітня 2015 року у справі № 21-383а14, від 02 грудня 2015 року у справі № 21-1329а15, від 10 лютого 2016 року у справі № 21-5432а15 та від 12 квітня 2016 у справі № 21-6501а15, щодо відсутності підстав для призначення пенсії на пільгових умовах з огляду на відсутність результатів атестації відповідного робочого місця за умовами праці.

Під час розгляду справи судом встановлено, що при вирішення питання про необхідність перевірки документів, поданих позивачем для оформлення пенсії, відповідач не дотримався справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, оскільки оскаржуване втручання (спірне рішення) не відповідало вимогам законності і було свавільним. Тобто, відповідач використав повноваження без тієї мети, з якою ці повноваження надані.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, враховуючи завдання та принципи адміністративного судочинства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішення Торецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 07.09.2021 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо не зарахування відповідачем позивачу періоду роботи з 01.11.2015 по 28.02.2017 до загального та пільгового стажу у зв`язку із відсутністю сплати страхових внесків підприємством «Шахта ім. А.Ф. Засядько», суд зазначає наступне.

Страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Страховий стаж обчислюється в місяцях (стаття 24 Закону № 1058-IV).

Проте, за приписами положень статті 106 Закону № 1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, а не працівника.

Суд вважає помилковими посилання відповідача на несплату підприємством страхових внесків, як на підставу для не зарахування спірного періоду роботи до трудового стажу позивача та зазначає, що порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено у частині 1, 3, 6, 10 статті 20 Закону № 1058, якою передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до частини 12 статті 20 цього Закону страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Зокрема, згідно з п. 2 ч. 1 статті 16 Закону № 1058 застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

На підставі викладеного позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством - страхувальником обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страхових внесках не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періодів його роботи.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2018 року у справі № 242/65/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 242/4793/16-а, від 11 липня 2019 року у справі № 242/1484/17, від 04 червня 2019 року у справі № 235/900/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 242/1871/17 та № 423/3544/16-а, від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а.

Вищенаведене дає підстави вважати, що відповідачем було протиправно не зараховано до страхового та пільгового стажу позивача період роботи з 01.11.2015 по 28.02.2017.

Щодо пропуску строку позивачем, суд зазначає таке.

Відповідно до норм частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу наведеної норми вбачається, що Кодекс адміністративного судочинства України є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав. Натомість спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення та строки перерахунку пенсій є Закон № 1058-IV.

Відповідно до статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що у ній містяться два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень.

Згідно з нормами частини другої статті 46 Закону № 1058-IV виплата пенсії позивачу підлягає поновленню з моменту її припинення. Таким чином, право позивача щодо виплати раніше призначеної пенсії є абсолютним та не може бути обмежено будь-яким строком.

Правовий висновок щодо неможливості застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою пенсії, яка за своєю правовою природою не є одноразовою виплатою, викладений в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17 (адміністративне провадження № К/9901/2128/18).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву позивача від 03.02.2020 року № 300 про призначення пенсії.

Відповідно до частин 1, 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що у позивача достатньо необхідно стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України № 1058.

З урахуванням наведеного, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком на пільгових умовах, вважає за необхідне зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України № 1058, оскільки ніяких інших обставин у справі встановлювати непотрібно, питання лише в оцінці наданих доказів.

Наведені вище обставини дають підстави суду апеляційної інстанції скасувати частково рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву позивача від 03.02.2020 року № 300 про призначення пенсії, зарахувавши до страхового та пільгового стажу періоди роботи з 27.09.1996 року по 07.04.1997 року, з 01.11.2015 року по 28.02.2017 року.

В іншій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Правилами частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України занотовано: кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

В цій справі суд вважає за необхідне вийти з принципів ч. 2 ст. 9 КАС України, яка передбачає, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. А тому виходить за межі заявлених позовних вимог, оскільки питання належного соціального захисту громадян потребує найкоротшого в часі їх вирішення.

При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 5 ст. 250, ст. 311, п.4 ч. 1 ст. 317, ст. 321, ч.1 ст. 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 р. у справі № 200/9563/21 - скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву позивача від 03.02.2020 року № 300 про призначення пенсії, зарахувавши до страхового та пільгового стажу періоди роботи з 27.09.1996 року по 07.04.1997 року, з 01.11.2015 року по 28.02.2017 року.

В цій частині прийняти нову постанову.

Зарахувати до страхового та пільгового стажу ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» періоди роботи з 27.09.1996 року по 07.04.1997 року на ДП «Шахта № 4-21» , з 01.11.2015 року по 28.02.2017 року на «шахті ім. А.Ф. Засядька». .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах за роботу із шкідливими і важкими умовами праці відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за його заявою від 03.02.2020 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 6 липня 2022 року.

Колегія суддів: Г.М. Міронова

І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв