Справа № 280/3899/21
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2021-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року Справа № 280/3899/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., за участю секретаря судового засідання Погомій Я.І.

представників:

позивача - Ткаченка С.П.,

відповідача - Большакова К.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Ткаченка Сергія Петровича ( АДРЕСА_2 ), до Головного управління ДПС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69107) про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (далі позивачка, ФОП ОСОБА_1 ), в особі представника адвоката Ткаченка Сергія Петровича, до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі відповідач, ГУ ДФС у Запорізькій області) (після уточнення позовних вимог), в якій позивачка просить суд:

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення за № від 11.04.2019 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи з фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності на суму 354757,74 грн., в т.ч. за податковими зобов`язаннями на суму 236518,49 грн. та штрафними санкціями в сумі 118259,25 грн.;

визнати протиправним та скасувати рішення № від 11.04.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 38325,04 грн.;

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 11.04.2019 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір на суму 24637,34 грн., в т.ч. за податковими зобов`язаннями 19709,87 грн., та за штрафними санкціями 4927,47 грн.

Крім того, просить судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову зазначила, що спірні податкові повідомлення-рішення є безпідставними, неправомірними та таким, що підлягають скасуванню в зв`язку з тим, що податковий орган фактично визнав нікчемними договори оренди. Факт незатвердження нотаріусом договорів оренди не виключає факту здійснених господарських операцій з настанням відповідних наслідків у вигляді понесених витрат. Також зазначає, що вона правомірно віднесла до складу витрат, витрати на оплату придбаних запасних частин. Позивачка надала на перевірку первинні документи, які підтверджують факт придбання запасних частин. Тому коригування відповідачем сум валових витрат є незаконним. Висновки контролюючого органу, щодо безпідставності нарахування суми витрат на придбання пального у 2017 році є також незаконними. Так, у акті перевірки не проведено жодного аналізу співставлення фактів придбаного палива на АЗС з фактами невідповідності його використання. Не наведено жодного доказу або фактів не використання такого пального у власній господарській діяльності. Підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення № від 11.04.2019 слугували твердження контролюючого органу про заниження позивачем чистого доходу за 2016-2017 рр. Враховуючи оскарження позивачкою правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивачки за 2016-2017 рр., то позивачка також вважає неправомірним донарахування їй суми єдиного соціального внеску на вказану суму доходу. Аналогічне обґрунтування зазначене і щодо протиправності прийняття податкового повідомлення-рішення № від 11.04.2019, яким донараховано суму військового збору.

Ухвалою від 21.05.2021 позов був залишений без руху, позивачці наданий строк для усунення недоліків позову.

07.06.2021 від представника позивачки до суду надійшла заява на усунення недоліків позову.

Ухвалою від 09.06.2021 відкрито загальне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 07.07.2021.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив (вх.№36653 від 29.06.2021), в якому посилається на те, що в ході перевірки встановлено завищення позивачкою задекларованих валових витрат. Завищення валових витрат полягало в тому, що відповідно до наданих до перевірки первинних документів ФОП ОСОБА_1 не підтверджено суму витрат з придбання запасних частин та проведення поточного ремонту орендованих транспортних засобів (основних засобів подвійного призначення). Також, згідно наданих до перевірки первинних документів, встановлено придбання пального по декілька разів на день на одній і тій самій заправній станції АЗС за території м. Запоріжжя, із періодичністю до хвилини у незначній кількості, в той час коли транспортні засоби знаходились за територією Запорізької області чи взагалі не виїжджали на маршрут. В зв`язку з зазначеними порушеннями, було встановлено заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу за 2016-2017 рр. та військового збору. Вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення були винесенні законно та обґрунтовано, в зв`язку з чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Разом з відзивом відповідач надав клопотання про заміну сторони в порядку правонаступництва. У клопотанні податковий орган просить суд замінити відповідача - Головне управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області на належного відповідача Головне управління Державної податкової служби у Запорізькій області (код ЄДРПОУ ВП 44118663).

Протокольною ухвалою від 07.07.2021 замінено первісного відповідача у справі - ГУ ДФС у Запорізькій області на Головне управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ ВП 44118663) (далі за текстом відповідач, ГУ ДПС у Запорізькій області), підготовче засідання відкладено до 19.07.2021.

12.07.2021, на спростування доводів відповідача викладених у відзиві, від позивачки надійшла відповідь на відзив.

Протокольною ухвалою від 19.07.2021 закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті на 05.08.2021.

В судовому засіданні, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Сторони під час розгляду справи, у судовому засіданні, повідомили, що ними надано всі необхідні документи для вирішення спору по суті, інші докази у сторін відсутні.

Враховуючи норми ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), у судовому засіданні 05.08.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, судом встановлені наступні обставини.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.75.1 ст.75, п.77.1, п.77.4 ст.77 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VІ, ст.13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI та відповідно до затвердженого плану-графіку проведення документальних планових перевірок суб`єктів господарювання на IV квартал 2018 року, направлення виданого ГУ ДФС у Запорізькій області від 26.12.2018 №807, головним державним ревізором-інспектором відділу контрольно -перевірочної роботи фізичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Запорізькій області, радником податкової та митної справи III рангу ОСОБА_2 , проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2017.

Про проведення документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 проінформовано письмовим повідомленням №918/1189114/08-01-13-05-05 від 12.12.2018 та копією наказу про проведення планової документальної виїзної перевірки від 12.12.2018 №4219, які направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу ФОП ОСОБА_1 13.12.2018 та отримано особисто позивачкою - 09.01.2019 (копія повідомлення про вручення додано до матеріалів справи).

За результатом перевірки складено акт від 12.02.2019 №49/08-01-13-05/ НОМЕР_1 (далі Акт перевірки), який направлено на адресу ФОП ОСОБА_1 та отримано особисто позивачкою - 21.03.2019 (копія повідомлення про вручення додано до матеріалів справи).

Відповідно до висновків Акту перевірки, за результатами проведеної перевірки встановлено наступні порушення:

- п. 177.2. ст.177, п. 177.4, ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на 236518,49 грн., в т.ч. за 2016 р. на суму 108460,63 грн., за 2017 р. на суму 128057,86 грн.

- п.п. 164.1.3 п. 164.1 ст.164, пп. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), а саме заниження суми утриманого військового збору з суми чистого оподатковуваного доходу в сумі 19709,87 грн. в т.ч. за 2016 р. в сумі 9038,38 грн., за 2017 р. в сумі 10671,49 грн.

- п. 2 ч. 1 ст.7, п.5 ст.8, п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VІ із змінами та доповненнями, а саме заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу за ставкою 22,00% в загальній сумі 148046,46 грн., у т.ч. по періодам 2016 р. в сумі 87157,45 грн., 2017 р. в сумі 60889,01 грн.

- п.п. «в» п.176.1 ст.176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), встановлено включення до декларації за 2016-2017 р.р. перекручених даних, а саме завищення валових витрат.

На підставі висновків Акту перевірки, відповідачем були винесені наступні податкові повідомлення-рішення:

- податкове повідомлення - рішення № від 11.04.2019 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи з фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності на суму 354777,74 грн., в т.ч. за податковими зобов`язаннями на суму 236518,49 грн. та штрафними санкціями в сумі 118259,25 грн.;

- податкове повідомлення - рішення № від 11.04.2019 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір на суму 24637,34 грн., в т.ч. за податковими зобов`язаннями 19709,87 грн., та за штрафними санкціями 4927,47 грн.;

- рішення № від 11.04.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно ненарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 38325,04 грн.;

- вимога про сплату боргу (недоїмки) (для фізичної особи) № від 11.04.2019 на загальну суму 148046,46 грн.

Вважаючи висновки Акту перевірки хибними та не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, а також рішенням про застосування штрафних санкцій, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Податковий кодекс України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (тут і далі в редакції чинній на час виникнення правовідносин) (далі - ПК України) є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.

Відповідно до підпункту 14.1.36. пункту 14.1. статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з п. 75.1 статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

У відповідності до положень п.86.10 статті 86 ПК України в акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов`язань платника.

Сам факт будь-якого правопорушення має бути підтверджено виключно допустимими доказами. Аналогічні зауваження є справедливими і щодо форми та змісту окремого акту (довідки) перевірки дотримання.

Акт перевірки має відповідати вимогам Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20 серпня 2015 року №727 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2015 року №1300/27745 (далі - Порядок №727).

Згідно з положеннями пунктів 3-5 розділу II Порядку №727, акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавстві, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

В акті документальної перевірки викладаються всі суттєві обставин фінансово-господарської діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Факти виявлених порушень законодавства з питань держави митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Згідно підпункту 1 пункту 5 розділу III Порядку №727, у висновку акта (довідки) документальної перевірки зазначається опис виявлених перевіркою порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, з посиланням на підпункти, пункти, статті законодавчих актів або загальний висновок щодо відсутності таких порушень.

Як вбачається з Акту перевірки, в ході перевірки було встановлено завищення задекларованих валових витрат на суму 147457,70 грн. по колонці 6 «інші витрати включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг» (декларація від 17.01.2017 №).

Згідно з п. 177.2 ст.177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п.177.3. ст.177 ПК України для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Пунктом 177.4 ст. 177 ПК України встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

- суми податків, зборів, пов`язаних з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з об`єктів житлової нерухомості); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, роялті на користь правовласників, як винагорода за використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав чи як відрахування на користь правовласників на підставі договорів, укладених таким платником податку з організаціями колективного управління відповідно до Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав», одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, пов`язаних з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Стосовно висновку про завищення позивачем витрат.

З Акту перевірки вбачається, що відповідно до наданих первинних документів до перевірки ФОП ОСОБА_1 (відомості списання запасних частин, книги обліку доходів та витрат, банківських виписок, товарних чеків на придбання запасних частин (надання послуг) в Україні, актів виконаних робіт, видаткових та податкових накладних, товаро-транспортних накладних) не підтверджено суму витрат з придбання запасних частин та проведення поточного ремонту орендованих транспортних засобів (основних засобів подвійного призначення) у розмірі 147457,70 грн. без ПДВ, а саме ФОП ОСОБА_1 , у 2016 році безпідставно віднесено до складу витрат декларації про майновий стан і доходи 2016 року суму по придбаних та встановлених на орендовані транспортні засоби запасні частини, а також придбання послуг із здійснення поточного ремонту на загальну суму 147457,70 грн.

У господарській діяльності для здійснення вантажних перевезень по території України у перевіряємому періоді ФОП ОСОБА_1 використовувала орендовані транспортні засоби (вантажні сідлові тягачі та напівпричепи), що підтверджено наданими до перевірки технічними паспортами, за договорами найму (оренди) майна (транспортного засобу) укладеними з громадянином ОСОБА_3 , а саме:

Договір найму (оренди) майна (транспортного засобу) від 01.01.2016 вантажний сідловий тягач марка DAF 95/430, реєстраційний номер НОМЕР_2 та напівпричіп бортовий тентований SAMRO, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ;

Договір найму (оренди) майна (транспортного засобу) від 01.01.2016 на загальний напівпричіп платформа КОGEL, реєстраційний номер НОМЕР_4 та вантажний сідловий тягач -Е DAF 95 ХF 380, 2001 рік випуску реєстраційний номер НОМЕР_5 ;

Договір найму (оренди) майна (транспортного засобу) від 01.01.2016 на паливо цистерну ГАЗ 3307, реєстраційний номер НОМЕР_6 .

Правові основи договору найму (оренди) транспортного засобу регулюються ст.ст. 798 - 805 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Підпунктом 3.2 пункту 3 глави 5 розділу II Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» визначено, що договори оренди транспортного засобу посвідчуються нотаріусами незалежно від місця їх реєстрації.

До перевірки не надано документи підтверджуючи нотаріальне посвідчення вищезазначених договорів найму (оренди) транспортного засобу.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину

Частиною 4 статті 203 ЦК України визначено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Виходячи з вищезазначеного, договори оренди транспортного засобу від 01.01.2016 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є нікчемними, відповідно до вимог діючого законодавств.

Враховуючи те, що договори найму (оренди) транспортного засобу є нікчемними, ФОП ОСОБА_1 не зобов`язана нести витрати на ремонт транспортних засобів та не має права віднести витрати на ремонт даних транспортних засобів до складу витрат поточного року.

В порушення вищезазначених норм ФОП ОСОБА_1 віднесено до складу витрат вартість запчастин, встановлених на транспортні засоби, що належать ОСОБА_3 у сумі 147457,70 грн. відповідно актів виконаних робіт, відомостей списання запчастин наданих до перевірки.

Відповідно до наданих первинних документів до перевірки ФОП ОСОБА_1 (відомості списання запасних частин, книги обліку доходів та витрат, банківських виписок, товарних чеків на придбання запасних частин (надання послуг) в Україні, актів виконаних робіт, видаткових та податкових накладних, товаро-транспортних накладних) не підтверджено суму витрат з придбання запасних частин та проведення поточного ремонту орендованих транспортних засобів (основних засобів подвійного призначення) у розмірі 243486,29 грн. без ПДВ, а саме ФОП ОСОБА_1 у 2017 році безпідставно віднесено до складу витрат декларації про майновий стан і доходи 2016 року суму по придбаних та встановлених на орендовані транспортні засоби запасні частини, а також придбання послуг із здійснення поточного ремонту на загальну суму 243486,29 грн.

У господарській діяльності для здійснення вантажних перевезень по території України у перевіряємому періоді ФОП ОСОБА_1 використовувала орендовані транспортні засоби (вантажні сідлові тягачі та напівпричепи), що підтверджено наданими до перевірки технічними паспортами, за договорами найму(оренди)майна(транспортного засобу) укладеними з громадянином ОСОБА_3 , а саме:

Договір найму (оренди) майна (транспортного засобу) від 01.01.2016 вантажний сідловий тягач марка DAF 95/430, реєстраційний номер НОМЕР_2 та напівпричіп бортовий тентова ний SAMRO, 2000 pоку випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ;

Договір найму (оренди) майна (транспортного засобу) від 01.01.2016 на загальний напівпричіп платформа KOGEL, реєстраційний номер НОМЕР_4 та вантажний сідловий тягач -Е DAF 95 XF 380, 2001 рік випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 ;

Договір найму (оренди) майна(транспортного засобу) від 01.01.2016 на паливо цистерну ГАЗ 3307, реєстраційний номер НОМЕР_6 .

Договір найму (оренди) майна (транспортного засобу) від 21.02.2017р на вантажний сідловий тягач RENAULT MAGNUM DXI 460 реєстраційний номер НОМЕР_7 та напівпричіп бортовий тентова ний KRONE, реєстраційний номер НОМЕР_8 .

Відповідно до ч.2 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Підпунктом 3.2 пункту 3 глави 5 розділу II Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» визначено, що договори оренди транспортного засобу посвідчуються нотаріусами незалежно від місця їх реєстрації.

До перевірки не надано документи підтверджуючи нотаріальне посвідчення вищезазначених договорів найму (оренди) транспортного засобу.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину

Частиною 4 ст. 203 ЦК України, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Виходячи з вищезазначеного, договори оренди транспортного засобу від 01.01.2016 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є нікчемними, відповідно до вимог діючого законодавств.

За приписами ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Суду не надані докази визнання договорів оренди транспортного засобу від 01.01.2016 укладениз між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , дійсними.

Враховуючи те, що договори найму (оренди) транспортного засобу є нікчемними, ФОП ОСОБА_1 не зобов`язана нести витрати на ремонт транспортних засобів та не має права віднести витрати на ремонт даних транспортних засобів до складу витрат поточного року.

В порушення вищезазначених норм ФОП ОСОБА_1 віднесено до складу витрат вартість запчастин, встановлених на транспортні засоби, що належать ОСОБА_3 у сумі 243486,29 грн. відповідно актів виконаних робіт, відомостей списання запчастин наданих до перевірки.

У період з 01.01.2017 по 31.12.2017 ФОП ОСОБА_1 на вищезазначені транспортні засоби було придбано, введено в експлуатацію та віднесено до складу витрат запчастин загальною вартістю 123193,09 грн. без ПДВ (згідно актів виконаних робіт наданих до перевірки та відомостей на списання запчастин).

Державною фіскальною службою України надано податкову консультацію від 08.09.2017 №1880/Т/99-99-13-01-02-14/ІПК стосовно правомірності віднесення зазначених витрат до складу витрат декларації про майновий стан і доходи :

«...Відповідно до п. 15.1 ст. 15 Кодексу платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку (п. 22.1 ст. 22 Кодексу).

Щодо питань формування витрат фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування.

Перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою -підприємцем, встановлено п. 177.4 ст. 177 ПК України.

До зазначених витрат, зокрема, належать:

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат (пп. 177.4.1 п. 177.4 ст. 177 ПК України);

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг. (пп. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 ПК України).

Отже, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування має право віднести до складу витрат виключно витрати, визначені п. 177.4 ст. 177 ПК України.

Підпунктом 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України встановлено, що не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених ст. 177 ПК України.

До основних засобів подвійного призначення належать земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі (пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України).

Згідно з розділом І «Загальні положення» Правил експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 №550 «Про затвердження Правил експлуатації колісних транспортних засобів», утримання транспортного засобу - це забезпечення державної реєстрації, дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану, проведення обов`язкового технічного контролю, своєчасного виконання технічного обслуговування і ремонту, охорони, передання транспортного засобу та його швидкозношуваних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства.

Отже, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування не має право включати до складу витрат, пов`язаних з отриманням доходу, зазначені витрати на утримання вантажних автомобілів, у т. ч. витрати на проведення поточного ремонту.

Додатково, податковою консультацією ДФС України від 20.09.2017 №1995/М/99-99-13-01-02-14/ІПК роз`яснено наступне:

«... Згідно з нормами пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Кодексу, які набули чинності з 01 січня 2017 року, фізичні особи - підприємці на загальній системі оподаткування мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат.

При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів. Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі. Поняття термінів, пов`язаних з автомобільним транспортом визначено Законом України від 05 квітня 2001 року №2344-ІІІ «Про автомобільний транспорт» зі змінами (далі - Закон №2344). Відповідно до ст. 1 Закону №2344 автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт.

Автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій. При цьому автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів. Автомобіль легковий - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння не більше ніж дев`ять з місцем водія включно. Транспортний засіб спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів (автобус для перевезення дітей, інвалідів, пасажирів певних професій, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, спеціалізований санітарний автомобіль екстреної медичної допомоги, автомобіль інкасації, ритуальний автомобіль тощо) та має спеціальне обладнання (таксі, броньований, обладнаний спеціальними світловими і звуковими сигнальними пристроями тощо). Напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача. Напівпричіп за своєю конструкцією та обладнання призначений для перевезення вантажу.

Разом з цим, ст. 19 Закону №2344 встановлено, що при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка. вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).

Отже, враховуючи викладене, до основних засобів подвійного призначення відносяться вантажні автомобілі, у т.ч сідельні тягачі та напівпричепи, які призначені для перевезення вантажів...».

Аналогічна з правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 807/250/18, де Верховний Суд зазначає, що сідельний тягач у поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та є транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, належить до категорії вантажних автомобілів, а тому витрати на його утримання не включаються до складу валових витрат підприємства. Наведена правова позиція також зазначена у постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року по справі №120/2487/19-а.

Також з Акту перевірки вбачається, що проведеним аналізом актів виконаних робіт з надання послуг по перевезенню вантажів виписаних в адресу контрагентів-покупців, встановлено, що у зазначених документах не вказано детальний перелік об`єму виконаних робіт, які було здійснено при наданні послуг у т.ч. відстань перевезення вантажу, попередня заявка, що не дає змогу встановити відстань перевезеного вантажу та використання (списання) дизельного пального.

Проведеним аналізом наданих до перевірки товарно-транспортних накладних, путових листів за якими здійснювалося перевезення вантажів, встановлено, що ФОП ОСОБА_1 по деяким маршрутам завищено кілометраж виконаних робіт (згідно електронної системи Інтернет, наприклад відстань Львів-Мелітополь по даним електронної системи Інтернет складає 1078 км, по даним платника, відстань Львів-Мелітополь, згідно путьового листа 391, складає 1756 км, путьового листа 381 складає 2316 км).

Перевезення здійснювалося ФОП ОСОБА_1 вищезазначеними автомобілями, проте в розділах пункт навантаження та пункт розвантаження не повністю відображена інформація щодо повної адреси навантаження та розвантаження. В розділі відомості про вантаж частково відсутня інформації про найменування вантажу, його кількісні одиниці виміру та маси. В розділі вантажно-розвантажувальні операції взагалі відсутня інформація про час (год., хв.) прибуття, вибуття, простою, що не дає змогу встановити фактичний час перевезення вантажів, а також використання, у разі необхідності, додаткового обладнання (рефрижератора) у т.ч. списання використаного дизельного пального.

Відповідно до наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998 №43 «Про затвердження Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» нормування витрат палива - це встановлення допустимої міри його споживання в певних умовах експлуатації автомобілів, для чого застосовуються базові лінійні норми, встановлені по моделях (модифікаціях) автомобілів, та система нормативів і коригуючих коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні, та інші умови експлуатації.

Міністерство інфраструктури України в своєму листі від 17.02.2014 №1545/25/10-14 надало роз`яснення щодо чинності та обов`язковості застосування Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Мінтрансу України від 10.02.1998 №43.

Зокрема в цьому листі Міністерство інфраструктури наголошує на наступному:

«... відповідно до статті 5 Закону України «Про автомобільний транспорт» державне регулювання та контроль у сфері автомобільного транспорту спрямовані, зокрема, на раціональне використання енергетичних та матеріальних ресурсів і нормування експлуатаційних витрат палива для колісних транспортних засобів в Україні, здійснюється згідно з нормативним документом;

- таким нормативним документом є Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджені наказом Мінтрансу України від 10.02.1998 №43;

- необхідність розробки нормативного документа та в цілому необхідність централізованого розроблення в Україні норм виникла внаслідок того, як суб`єкти господарювання списували паливно-мастильні матеріали на підставі даних власних комісій, які не могли забезпечити об`єктивний підхід щодо нормування витрати нафтопродуктів та значно завищували норми, що призводило до численних зловживань....»

Враховуючи вищезазначене, на підставі даних (марки транспортного засобу, маршруту, пробігу, маси перевезеного вантажу), наведених у наданих до перевірки первинних документах (товарно-транспортних накладних), було зроблено розрахунок нормативних витрат дизельного палива по кожному автомобілю, який здійснював перевезення вантажу відповідно до встановлених чинним законодавством норм.

Враховуючи вищезазначене, з урахуванням правомірності віднесення витрат відповідно з первинними підтверджуючими документами (книгою обліку доходів та витрат, видатковими накладними, актами виконаних робіт, товарно-транспортними накладними, банківськими виписками та ін.), наданими в ході проведення перевірки та згідно проведеного аналізу загальна вартість понесених витрат встановлено завищення валових витрат на придбання ТМЦ (дизпального) на суму 455101,34 грн.

Відповідно до наданих первинних документів ФОП ОСОБА_1 (актів виконаних робіт, книги обліку доходів та витрат, банківських виписок, чеків на придбання палива, видаткових та податкових накладних, товаро-транспортних накладних та ін.) не підтверджено суму витрат від здійснення господарської діяльності з придбання ТМЦ у розмірі 344753,29 грн. без ПДВ, а саме ФОП ОСОБА_1 у 2017 році безпідставно віднесено до складу витрат декларації про майновий стан і доходи 2017 року суму по придбаному за готівкові кошти дизельному пальному, згідно чеків, у розмірі 344753,29 грн.

Перевіркою первинних документів встановлено, що ФОП ОСОБА_1 здійснювала вантажні перевезення за маршрутами, які зазначені у товарно-транспортних накладних.

Згідно наданих до перевірки первинних документів (банківських виписок, фіскальних чеків, видаткових накладних, податкових накладних), встановлено придбання пального по декілька разів на день на одній й тій самій заправній станції АЗС за території м. Запоріжжя, із періодичністю до хвилини у незначній кількості, в той час коли транспортні засоби знаходились за територією Запорізької області чи взагалі не виїжджали на маршрут.

Суд зазначає, що позивачем не надано суду жодного доказу на спростування висновків Акту перевірки щодо завищення витрат позивача.

Що стосується, перевірки правильності нарахування єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 22 %.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п.11 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

З 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року №909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» (далі - Закон №909), яким внесено зміни Закону України від 08 липня 2010 року №2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464). Відповідно до внесених змін єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) для платників, зазначених у статті 4 Закону №2464, встановлюється у розмірі 22 відсотка визначеної статтею 7 Закону №2464 бази нарахування єдиного внеску (частина п`ята статті 8 Закону №2464).

Відповідно до п.8 ст.9 Закону №246 єдиний внесок обчислюється виключно у національній валюті, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, та членів сімей таких осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

Перевіркою встановлено порушення п.2 ч.1 ст.7, п.5 ст.8, п.8 ст.9 Закону №2464 із змінами та доповненнями, а саме заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу за 2016-2017рр. на загальну суму 148046,46 грн. у т.ч. за 2016 рік на суму 87157,45 грн., за 2017 рік на суму 60889,01 грн.

Відповідно до підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164 ПК України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування фізичної особи - підприємця є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (пункт 177.2 статті 177 Кодексу).

Отже, фізичні особи - підприємці, крім тих що обрали спрощену систему, за результатами звітного податкового року самостійно розраховують військовий збір в розмірі 1,5 відсотки чистого оподатковуваного доходу, відображають в річній податковій декларації та сплачують в терміни передбачені для сплати податку на доходи фізичних осіб за відповідний період.

Першим звітним податковим періодом для нарахування військового збору з доходів фізичних осіб - підприємців є 2015 рік.

Відповідно до пп. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України ставка військового збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування.

Термін сплати військового збору для фізичних осіб - підприємців - до 19 лютого.

Відповідно до пп. 1.5 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) військового збору до бюджету є особи, визначені у ст. 171 ПК України.

Відповідно до п. 171.1 ст. 171 ПК України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Згідно з п. 171.2 ст. 171 ПК України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є:

а) податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні;

б) платник податку - для іноземних доходів та доходів, джерело виплати яких належить особам, звільненим від обов`язків нарахування, утримання або сплати (перерахування) податку до бюджету.

В ході перевірки встановлено заниження суми чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності, який є об`єктом оподаткування військовим збором на загальну суму 858890,28 грн. в т.ч. за 2016 рік на суму 147457,70 грн, за 2017 рік на загальну суму 711432,58 грн.

Враховуючи вищенаведене перевіркою встановлено порушення вимог пп. 164.1.3 п. 164.1 ст.164, підпункт 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 ПК України, а саме заниження суми утриманого військового збору з суми чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 19709,87 грн., в т.ч. за 2016 рік на суму 9038,38 грн., за 2017 рік на суму 10671,49 грн.

Щодо твердження позивача про неотримання спірних рішень податкового органу.

Оспорювані позивачем податкові повідомлення рішення, рішення та вимога про сплату боргу (недоїмки) були направлені на адресу позивача - 12.04.2019, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення та копією чека, які додано до матеріалів справи.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення лист повернувся до ГУ ДПС у Запорізькій області з відміткою «За закінченням терміну зберіганням» (копія довідки про повернення поштового відправлення додано до матеріалів справи).

Відповідно до вимог п.2 ст.42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному п. 42.4 цього Кодексу.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Таким чином, спірні рішення податкового органу вважаються врученими належним чином.

Щодо твердження позивача про відсутності підстав для визнання нечиними укладених з контрагентом угод (договорів), то суд враховує правову позицію, викладену Верховним Судом у постановах від 19 травня 2020 року у справі №826/10104/16, від 14 липня 2020 року у справі №810/1540/14, від 16.09.2020 у справі №826/6689/17 відповідно до якої договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Також, подані платником документи повинні достовірно підтверджувати реальність господарських операцій та інші обставини, з якими законодавець пов`язує право платника на податкову вигоду....». Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постановах від 13 лютого 2020 року у справі №826/14627/15, від 12 листопада 2019 року у справі №826/28177/15, від 12 травня 2020 року у справі №826/4880/15.

В даному провадженні суд не надає оцінку твердженню позивача про чинність, а відповідача про нечинність договорів укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки вказані договори до матеріалів справи не надані. На них лише є посилання в Акті перевірки, що унеможливлює надання ним правової оцінки.

Разом з тим, позивачем також не надано суду документальних доказів на підтвердження реальності здійснення господарських операцій. Тобто не надано доказів якими позивач обґрунтовує свої вимоги та які б могли спростувати доводи податкового органу, викладені в Акті перевірки та відзиві.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.02.2021 у справі №280/4795/18 (адміністративне провадження №К/9901/600/20, надання контролюючому органу належним чином оформлених документів, передбачених правовими нормами, з метою одержання податкова вигоди є підставною для її одержання, якщо контролюючий орган не встановив і не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні, суперечливі або ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема про наявність таких обставини, як: неможливість реального здійснення операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, господарської діяльності у зв`язку з відсутності управлінського або технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність документів обліку.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відсутність відповідних доказів може бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення, прийнятого контролюючим органом з підстав формування платником податків даних податкового обліку за наслідками фіктивних господарських операцій.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №821/1344/17 та від 03.06.2021 у справі №640/7244/19.

Відповідно до 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач доказів на підтвердження своїх вимог не надав, будь-якого підтвердження реальності вчинення позивачем господарських операцій матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішенням було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

В даному випадку у суду відсутні підстави для твердження про те, що спірні податкові повідомлення-рішення та рішення про застосування штрафних санкцій були прийняті з без урахуванням усіх фактів, документів та обставин, що були встановлені під час перевірки, а отже є такі рішення обґрунтованими.

Позивач необґрунтованість рішень податкового органу належними та допустимими доказами не довів, твердження відповідача не спростував.

У контексті оцінки всіх доводів сторін суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи позовної заяви отримали достатню оцінку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Беручи до уваги вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, підстави для присудження понесених позивачем документально підтверджених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача відсутні.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Ткаченка Сергія Петровича ( АДРЕСА_2 ), до Головного управління ДПС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69107) про визнання протиправними та скасування рішень відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «05» липня 2022 року.

Суддя Р.В. Кисіль