Справа № 520/15460/21
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2022-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 р. Справа № 520/15460/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 (головуючий суддя І інстанції: Мар`єнко Л.М.) по справі № 520/15460/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач), звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №737-18 від 10 червня 2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та про скасування посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_1 від 31.07.2018.

В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №737-18 від 10 червня 2021 року на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , а також посвідку на постійне проживання.

Вважала, що скасування дозволу на імміграцію на підставі переоцінки підстав її видачі є не тільки дією органу у непередбачений законом спосіб, а й умисне звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод іммігранта всупереч принципу, встановленому у Конституції України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 позов задоволено.

Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано наявність невідповідності адреси місця проживання, зазначеної позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію та фактичним місцем реєстрації. Вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 повідомила відповідачу свідомо неправдиві відомості щодо реєстрації місця проживання. Таким чином, прийняті рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області є правомірними.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 є громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам.

27.07.2018 позивач отримала дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 31.07.2018, що підтверджується рішенням ГУ ДМС України в Харківській області від 27.07.2018. (а.с.39)

09.04.2021 ГУ ДМС України в Одеській області звернулось до відповідача із запитом щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію позивачу, оскільки до ГУ ДМС в Одеській області звернувся чоловік позивача - громадянин СРВ ОСОБА_2 із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» (а.с. 36).

Відповідачем проведено перевірку відносно позивача, за наслідками якої встановлено, що на момент проходження процедури отримання дозволу на імміграцію з 11.06.2018 до 27.07.2018 місцем проживання ОСОБА_1 була адреса: АДРЕСА_1 . Проте, під власний підпис іноземки у заяві про надання дозволу на імміграцію зазначено адресу місця проживання: АДРЕСА_2 . При цьому, до матеріалів справи долучено копії документів на право власності на житловий будинок за цією адресою та нотаріально завірену заяву-згоду власника житла на реєстрацію місця проживання в цьому будинку громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 .

Таким чином, для отримання дозволу на імміграцію іноземною громадянкою було повідомлено про себе завідомо неправдиві відомості.

У зв`язку з вищенаведеним, відповідачем складено висновок про необхідність скасування рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 27.07.2018 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , визнання недійсною та такою, що підлягає вилучення та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне місце проживання в Україну серії НОМЕР_1 від 31.07.2018 (а.с. 37-43).

10.06.2021 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області прийнято рішення № 737-18 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 з посиланням на п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» та на підставі цього рішення, скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 27.07.2018, з посиланням на п.п.1 п.64 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» від 25.04.2018 №321 (а.с. 44).

Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернулась з цим позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, всупереч ч. 2 ст. 77 КАС України не доведено належними та допустимими доказами факту свідомого зазначення позивачем неправдивих відомостей у її заяві про надання дозволу на імміграцію в України. З урахуванням наведеного, оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про імміграцію» правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Частиною 5 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

За змістом ст. 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Відповідно до пункту 10 Порядку № 1983 заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Пунктом 11 Порядку № 1983 визначено документи, які разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються для отримання дозволу на імміграцію подаються, зокрема абзацом 5 вказаного пункту передбачено подання документу про місце проживання (в Україні та за кордоном).

Згідно пункту 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку № 1983 перебачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Відповідно до пункту 16 Порядку № 1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Відповідно до абзацу 5 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Спірні ж правовідносини врегульовано Законом України «Про імміграцію» та Порядком № 1983, положеннями яких передбачено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються, зокрема, документ про місце проживання особи.

Судом встановлено, що позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію було зазначено місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому, на момент звернення за наданням дозволу на імміграцію місце проживання позивача було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для скасування дозволу позивачу на імміграцію став висновок ГУ ДМС у Харківській області про те, що громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 подала про себе неправдиві відомості, а саме щодо місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з цим, як вірно зазначено судом першої інстанції позивачем надавались до міграційного орану документи, що підтверджують право власності на будинок за вищевказаною адресою та нотаріально завірену згоду власника житла на реєстрацію місця проживання в цьому будинку ОСОБА_1 .

При цьому, відповідачем визнається, що у висновку про надання дозволу на імміграцію в України позивача від 27.07.2018 зазначено, що заявниця має намір зареєструвати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, при наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну та видачі посвідки на постійне проживання в Україні у 2018 році міграційним органом підтверджено правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання їй дозволу на імміграцію в Україну, внаслідок чого вона законно перебувала на території України весь час з моменту отримання такого дозволу.

Натомість, відповідачем прийнято рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію, посилаючись на п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Так, пунктом 1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2019 року у справі №815/3651/17, від 13 червня 2019 року у справі №825/2971/14 зазначив, що статтею 12 Закону України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого слідує, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. Отже, скасування дозволу на імміграцію можливе за умови встановлення конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме іммігрантом протиправних дій відповідно до статті 12 зазначеного Закону.

Колегія суддів зазначає, що з моменту отримання позивачем дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Відповідач у справі зазначені обставини не наводить і документально не підтверджує.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи, такі як вирок суду за статтею 358 Кримінального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час судового розгляду справи відповідачем не надано до суду належних та достатніх доказів стосовно правомірності прийнятого рішення.

Більш того, колегія суддів зазначає, що наявність у відповідача повноважень на проведення додаткової перевірки підстав видачі дозволу не є обставиною, що зумовлює виникнення у нього права на виправлення власних помилок за рахунок позивача та скасування дозволу на імміграцію з підстав переоцінки тих обставин, що вже були предметом попередніх перевірок.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність обставин передбачених п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" для скасування дозволу на імміграцію в Україну і, як наслідок, наявність підстав для визнання протиправним рішення №737-18 від 10 червня 2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та про скасування посвідки на постійне проживання.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 по справі № 520/15460/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова