Справа № 120/2746/22-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2022-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 р. Справа № 120/2746/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), яка подана його представником адвокатом Драгомировою О.М. (далі - представник позивача) до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (далі - відповідач) за вимогами якої позивач просив визнати протиправними дії відповідача щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні та зобов`язати відповідача виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 30.11.2017 по 25.01.2022 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що проходив військову службу в Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту та відповідно до наказу начальника Головного штабу - першого заступника голови Адміністрації державної спеціальної служби транспорту від 30.11.2017 № 223 його звільнено в запас Збройних Сил. Як вказує позивач, за період служби з січня 2016 року по листопад 2017 року йому було нараховано індексацію грошового забезпечення в загальній сумі 27616,81 грн. Втім, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2021 у справі №120/3969/21-а зобов`язано Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту здійснити перерахунок та доплату належної позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 23.11.2017 включно із застосуванням базового місяця - січень 2008 року. Позивач зазначає, що на виконання вказаного судового рішення 25.01.2022 відповідачем було перераховано на його картковий рахунок грошові кошти в сумі 34 486,23 грн.

На переконання позивача, оскільки остаточний розрахунок при звільненні з військової служби здійснено відповідачем лише 25.01.2022, тому останнім недотримано вимог статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та не виплачено середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в період часу з 30.11.2017 по 25.01.2022, що є наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Вважаючи наведене порушенням своїх прав, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Окрім того, позивач просить суд встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у відповідності до ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Ухвалою від 07.04.2022 судом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення. Цією ж ухвалою у відповідача витребувано додаткові докази, необхідні для вирішення справи.

21.06.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для подання такого відзиву. Так, заперечуючи проти позову відповідач першочергово зазначив, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду визначений ч. 5 ст. 122 КАС України, оскільки остаточний розрахунок був здійснений 24.01.2022, а позивач звернувся до суду лише 01.03.2022. Що ж до суті заявлених вимог то відповідач наголошує, що норми статті 117 КЗпП не розповсюджуються на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, що узгоджується із судовою практикою Європейського Суду з прав людини у рішенні «Меньшакова проти України». Зокрема, відповідач стверджує, що з прийняттям судових рішень статі 116, 117 КЗпП не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що регулюються матеріальними нормами трудового права. Отже, на думку відповідача, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що положення вказаних статей передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума встановлена судом. За таких обставин відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, а тому в їх задоволенні просить відмовити.

Ухвалою від 22.06.2022 клопотання представника відповідача про поновлення пропущеного процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву задоволено та поновлено Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту строк для подання відзиву на позовну заяву.

Інших заяв по суті справи від сторін спору до суду не надходило.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту.

Наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (по особовому складу) від 22.11.2017 № 76 ОСОБА_1 , старшого офіцера відділу механізації транспортно-технічного управління, звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України за підпунктом «б» пункту 1 частини 8 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Іншим наказом начальника головного штабу - першого заступника Голови Адміністрації державної спеціальної служби транспорту від 30.11.2017 № 223 позивача виключено зі списків особового складу Адміністрації та всіх видів забезпечення з 30.11.2017.

Вказані обставини уже є встановленими при розгляді іншої адміністративної справи за № 120/3969/21-а, та жодною зі сторін спору не заперечуються, а тому додатковому доказуванню згідно ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують.

Також судом встановлено, що за період служби з січня 2016 року по листопад 2017 року позивачу було нараховано індексацію грошового забезпечення в загальній сумі 27616,81 грн. Втім, позивач вважаючи, що відповідач безпідставно не застосував при нарахуванні індексації грошового забезпечення базовий місяць в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року, звернувся з відповідним адміністративним позовом до суду.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30.07.2021 у справі №120/3969/21-а у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено. Однак, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2021 зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким визнано протиправними дії Адміністрації Державної спеціалізованої служби транспорту щодо невірного нарахування та недоплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 23.11.2017 включно із застосуванням базового місяця - січень 2008 року та зобов`язано Адміністрацію Державної спеціалізованої служби транспорту здійснити перерахунок та доплату належної позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 23.11.2017 включно із застосуванням базового місяця - січень 2008 року.

На виконання зазначеного судового рішення платіжним дорученням № 30 від 24.01.2022 Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту здійснила перерахування на картковий рахунок ОСОБА_1 суму перерахованої індексації грошового забезпечення в розмірі 34659,53 грн., яка була проведена банком та, відповідно, отримана позивачем - 25.01.2022.

Як зазначає позивач, 26.01.2022 його представник звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з дати звільнення по 25.01.2022. Втім, із пояснень останнього, дане звернення було залишено відповідачем без відповіді.

Враховуючи не виплату відповідачем середнього заробітку за період з 30.11.2017 по 25.01.2022 як компенсацію за затримку розрахунку при звільнені згідно статті 117 КЗпП України, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Згідно зі статтею 1-2, пунктом 1 статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктами 2 - 4 статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Згідно ч.2 ст. 24 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок та військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

На момент звільнення позивача з військової служби (30.11.2017) було чинне Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній спеціальній службі транспорту, затверджене Указом Президента України від 03.02.2009 № 60/2009 (з відповідними змінами) (далі - Положення).

Так, цим Положенням визначався порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Державній спеціальній службі транспорту та особливості проходження військової служби у воєнний час.

У відповідності до пункту 218 Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Аналогічні правові приписи містяться і в Положенні про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженому Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, та норми якого згідно Указу Президента № 682/2021 від 28.12.2021 наразі поширюють свою дію в тому числі і на військовослужбовців Державної спеціальної служби транспорту.

Однак, ні Законом від 20.12.1991 № 2011-XII, ні Положенням № 60/2009 як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України (КЗпП України).

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та багато інших.

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Отже, викладені у відзиві відповідача доводи про те, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, як і посилання на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" є безпідставними.

Крім того Великою Палатою Верховного Суду зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. Так, аналізуючи синтаксичний розбір текстуального змісту положення статті 117 КЗпП України судова палата зробила висновок про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23.12.2020 у справі № 825/1732/17, від 29.12.2020 у справі № 520/11337/18.

В даному випадку, в рамках розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з військової служби не проведено з останнім повного розрахунку (зокрема перерахунку індексації грошового забезпечення), у зв`язку з чим є підстави вважати, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. А оскільки, як з`ясовано з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем проведено 25.01.2022, тому суд доходить висновку щодо наявності підстав для визнання протиправними дій Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

В той же час, суд вважає, що визначаючись із розміром компенсації за вищевказаний період, необхідно застосувати означені підходи щодо пропорційності визначення розмірі середнього заробітку згідно того механізм розрахунку, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Так, в цьому контексті суд враховує, що позивача було звільнено з військової служби 30.11.2017. Між тим, остаточний розрахунок щодо виплати перерахованої суми індексації грошового забезпечення в сумі 34659,53 грн. був здійснений відповідачем 25.01.2022. Таким чином, час затримки остаточного розрахунку з 30.11.2017 по 25.01.2022 становить 1517 календарних днів.

Згідно з інформацією, зазначеної у довідці про доходи позивача (нараховане грошове забезпечення з 01.01.2016 по 30.11.2017), наданою на вимогу суду Адміністрацією Державної спеціальної служби транспорту разом із відзивом на позовну заяву, вбачається, що середньомісячне грошове забезпечення (середній заробіток) позивача за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (вересень - жовтень 2017 року) складає 10360,19 грн. ((10341,69 +10378,69) :2). Відповідно, середньоденний заробіток позивача (за календарний день) становить 339,68 грн. (10341,69 +10378,69 : 61 кал.дні). Із цього слідує, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні мав би становити 515294,56 грн. (339,68 грн. х 1517 календарних днів).

Проте, відповідальність в такому розмірі згідно ст. 117 КЗпП України відповідач міг би нести лише у випадку невиплати усіх належних звільненому працівникові сум. Натомість, в межах спірних правовідносин відповідач допустив часткове порушення, тобто не здійснив виплату індексації грошового забезпечення в сумі 34659,53 грн.

Тому, застосовуючи механізм розрахунку розміру середнього заробітку виходячи із пропорційності розміру невиплачених сум, визначений Верховним Судом у справі №480/3105/19, суд враховує, що згідно інформації, яка міститься у вищевказаній довідці про доходи ОСОБА_1 , загальний розмір нарахованих позивачу сум грошового забезпечення та інших виплат станом на час його звільнення становить 132938,52 грн. (16744,52 грн. - грошове забезпечення з індексацією та іншими виплатами + 116194 грн. - грошова допомога при звільненні).

Відповідно, частка виплати перерахованих сум індексації на виконання рішення суду у справі № 120/3969/21-а - 34659,53 грн. становить 20,7 % від загальної суми коштів, належних позивачеві при звільненні (в т.ч. із урахуванням виплати за судовим рішенням).

Отже, пропорційний від розміру невиплачених сум розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у цьому випадку мав би становити 106665,97 грн. (515294,56 грн. х 20,7%).

Однак, у справі №480/3105/19 визначення Верховним Судом розміру середнього заробітку за наведеною пропорцією мало наслідком зменшення відшкодування з 59 255,90 грн. до 11 246,77 грн., тоді як розмір спірної своєчасно не виплаченої позивачу суми становив 57 657,47 грн.

Проте, у справі що розглядається, середній заробіток за спірний період сягає 515294,56 грн., а в разі застосування механізму пропорційної відповідальності у спосіб, зазначений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, такий розмір складає 106665,97 грн., що вочевидь є неспівмірним, оскільки в декілька разів перевищуватиме суму несвоєчасно виплачених ОСОБА_1 коштів при звільненні (34659,53 грн.).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця (пункт 81); суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (пункт 89).

Враховуючи означені вище правові позиції Верховного Суду, за якими розмір відповідальності відповідача повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум, тому розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у цьому випадку має визначатися виключно пропорційно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум.

Таким чином, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 КЗпП України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, які визначені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 у справі N 821/1083/17 та від 26.06.2019 у справі N 761/9584/15-ц, суд виходячи із обставин даної справи та окреслених Верховним Судом критеріїв, вважає за необхідним зменшити розмір відповідного відшкодування.

Так, в цьому контексті суд звертає увагу, що причиною затримки належних позивачу виплат індексації грошового забезпечення є їх спірний характер, який обумовлювався існуючим судовим спором. Відповідно, такі виплати були проведені відповідачем після набранням судовим рішенням законної сили, з чого власне і виник значний період затримки розрахунку. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру.

Крім того, аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Неможливо оминути поза увагою і ту обставину, що хоч і позивач був звільнений з військової служби 30.11.2017, проте з судовим позовом пов`язаним із перерахунком та виплатою індексації грошового забезпечення з врахуванням базового місяця - січень 2008 року звернувся до суду лише в 2021 році, розуміючи при цьому, що у спірних правовідносинах, строки звернення до суду не застосовуються. Тобто, період такої значної затримки проведення відповідачем остаточних розрахунків пов`язаний в тому числі і з поведінкою позивача.

Отже, з огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд доходить висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 12 000 грн.

Такий підхід суду узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 у справі N 360/3574/19. Крім того, такої ж позиції дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 14.02.2022 у справі № 120/7264/21-а.

Відносно ж доводів представника відповідача щодо пропуску позивачем визначеного у частині 5 статті 122 КАС України місячного строку звернення до суду, то такі є безпідставними, оскільки як уже наголошено судом вище остаточний розрахунок із позивачем було проведено 25.01.2022. А як вбачається із відомостей, що містяться на поштовому конверті в якому відповідний позов надійшов до суду, останній був зданий у відділення поштового зв`язку Укрпошти 21.02.2022, тобто в межах визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України процесуального строку.

Як зазначено у статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги позивача належить задовольнити частково та зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 30.11.2017 по 25.01.2022 у сумі 12000 грн.

Позивач також просить встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

У зв`язку з цим суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Разом із тим, необхідність встановлення судового контролю за виконанням судового рішення вирішується судом залежно від обставин кожної адміністративної справи та є його розсудом, а не обов`язком.

В силу положень ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Принцип обов`язковості судового рішення також закріплений у статті 14 КАС України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відтак, оскільки судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, а обставини справи не вказують на необхідність встановлення судового контролю за виконанням рішення в зобов`язальній частині, суд не вбачає достатніх підстав для покладення на відповідача обов`язку подати звіт про виконання судового рішення у відповідності до вимог ст. 382 КАС України.

Питання щодо розподілу судових витрат у справі згідно ст. 139 КАС України не вирішується, оскільки позивач є звільненим від сплати судового збору як особа з інвалідністю 2 групи внаслідок війни. А інших судових витрат по справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2017 по 25.01.2022.

Зобов`язати Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2017 по 25.01.2022 у сумі 12000 грн. (дванадцять тисяч гривень).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 07.07.22.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту (вул. Магнітогорська, 5, м. Київ, 02094, код ЄРДПОУ 33145904).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович