Справа № 320/8101/21
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2022-07-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2022 року Київ № 320/8101/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Шевченко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області та Вишгородської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним і скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі відповідач 1), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині порушення строку розгляду клопотання позивача від 06.02.2021 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,1000 га, яка розташована на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області;

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 10.03.2021 № 10-1053/15-21 про відмову позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,1000 га, яка розташована на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області;

- зобов`язати відповідача видати наказ про надання позивачу дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,1000 га, яка розташована на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем з грубим порушенням установлених законом строків та, ігноруючи і нехтуючи нормами чинного законодавства, зокрема, пункту 1 статті 13, статті 19 Конституції України, а також пункту 7 частини першої статті 118 Земельного кодексу України, безпідставно відмовлено в наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва.

Зазначено також, що зі змісту спірного наказу від 10.03.2021 № 10-1053/15-21-сг Головного управління Держгеокадастру у Київській області вбачається, що підставою відмови у наданні позивачеві дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,1000 га, яка розташована на території Прохорівської сільської ради Канівського району Черкаської області, бажана земельна ділянка відноситься до земель водного фонду. Проте Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області не наведено конкретної підстави визначеної статтею 118 Земельного кодексу України, та які саме містяться недоліки у поданому 06.02.2021 клопотанні, а також той факт, що бажана земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду, а є землями державної власності сільськогосподарського призначення.

Відповідно до ухвали від 13.07.2021 судом відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Від представника позивача 28.07.2021 до суду надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Вишгородську міську раду. Вказане клопотання мотивоване тим, що 27.05.2021 набув чинності Закон України від 28.04.2021 № 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин».

Крім того, представником позивача 29.07.2021 до початку розгляду справи по суті до суду подано заяву про зміну предмета позову, відповідно до якої позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Київській області в частині порушення строку розгляду клопотання позивача від 06.02.2021 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,1000 га, яка розташована на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 10.03.2021 № 10-1053/15-21 про відмову позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,1000 га, яка розташована на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області;

- зобов`язати Вишгородську міську раду Київської області прийняти рішення про надання позивачу дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,1000 га, яка розташована на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Суд, розглянувши вказані клопотання та заяву, своєю ухвалою від 06.09.2021 залучив до участі у справі в якості співвідповідача Вишгородську міську раду (далі відповідач 2) та прийняв до розгляду заяву про зміну предмета позову. Крім того, цією ж ухвалою від відповідача 1 було витребувано докази віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду.

Відповідач 1 проти позову заперечував, надіслав відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого в задоволенні позову просив відмовити. Разом із відзивом до суду надійшли витребувані судом додаткові докази. На обґрунтування своїх заперечень відповідач 1 із посиланням на підпункт 3 пункту 2 «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню короновірусної хвороби (COVID-19)» зазначив, що порушення строку розгляду клопотання відбулось у зв`язку з тим, що з дня оголошення карантину зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних та інших послуг та строків надання цих послуг, визначених законом. Від дня припинення карантину перебіг цих строків продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. З урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, карантин на території України установлено з 19.12.2020 до 28.02.2021. Клопотання позивача до Головного управління надійшло 08.02.2020, тобто в період встановленого карантину. Отже перебіг строку на розгляд звернення позивача розпочався з 28.02.2021, у той час як спірний наказ виданий 10.03.2021.

Від представника відповідача 2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, за результатом вивчення змісту якого судом установлено, що відповідач 2 проти позову заперечував, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Стверджував, що оскільки до Вишгородської міської ради від позивача жодного клопотання про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не надходило, підстави для задоволення позову відсутні.

Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача 2, відповідно до якої позивач позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити з урахуванням позовних вимог, викладених у заяві про зміну предмета позову та з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповіді на відзив відповідача 1 від позивача до суду не надійшло.

Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України та наділений адміністративною процесуальною дієздатністю, що підтверджено паспортом серії НОМЕР_1 .

У відповідності до посвідчення серії НОМЕР_2 , позивач є громадянином, евакуйованим у 1986 році із зони відчуження (категорія 2).

Позивач засобами поштового зв`язку звернувся до відповідача 1 з клопотанням від 06.02.2021 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,1000 га, яка розташована на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

До клопотання були додані такі документи: копія паспорта, копія РНОКПП, копія посвідчення серії НОМЕР_3 та графічні матеріали.

Зазначене клопотання відповідачем 1 отримано 08.02.2021, що не заперечувалось відповідачем 1 та підтверджено відстеженням поштового відправлення з офіційного вебсайту АТ «Укрпошта» за штриховим кодовим ідентифікатором 813.

При цьому у позовній заяві позивач стверджував, що клопотання від 06.02.2021 отримане Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області, натомість ці твердження не відповідають дійсності, оскільки з клопотання вбачається, що воно адресоване Головному управлінню Держгеокадастру у Київській області та відповідно до фіскального чеку від 06.02.2021 направлене Головному управлінню за індексом 03115, м. Київ.

У квітні 2021 року позивач через свого уповноваженого представника звернувся до відповідача 1 в особі його начальника з інформаційним запитом, в якому просив надати належним чином завірений наказ щодо розгляду клопотання від 06.02.2021.

Відповідач 1 листом від 20.04.2021 розглянув запит на отримання публічної інформації та надав представнику позивача копію спірного наказу від 10.03.2021.

Так, відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 10.03.2021 № 10-1053/15-21-сг «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» позивачеві відмовлено у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 0,1000 га, із цільовим призначенням для індивідуального садівництва з таких підстав: бажана до відведення земельна ділянка відноситься до земель водного фонду.

При цьому у позовній заяві позивач стверджував, що зі змісту спірного наказу від 10.03.2021 № 10-1053/15-21-сг Головного управління Держгеокадастру у Київській області вбачається, що підставою відмови у наданні позивачеві дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,1000 га, яка розташована на території Прохорівської сільської ради Канівського району Черкаської області, бажана земельна ділянка відноситься до земель водного фонду.

Натомість ці твердження не відповідають дійсності, оскільки зміст спірного наказу містить таке обґрунтування: «Відмовити гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 0,1000 га, із цільовим призначенням для індивідуального садівництва з таких підстав: бажана до відведення земельна ділянка відноситься до земель водного фонду.».

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача 1 в частині порушення строку розгляду клопотання та наказом про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходив із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 14 Конституції України гарантується право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із пунктом є-1 статті 15-1 Земельного кодексу України (далі ЗК України) до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Порядок набуття і реалізації права на землю визначений Розділом IV ЗК України.

Частиною першою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно із частиною третьою статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина четверта статті 116 ЗК України).

Частиною першою статті 121 ЗК України, передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара.

Частиною першою статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Підпунктом 31 пункту 3 «Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 (далі Положення № 15) передбачено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених ЗК України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Відповідно до Положення № 15, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру.

За приписами «Положення про Головне управління Держгеокадастру в області», затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333 (далі Положення № 333), Головне управління є територіальним органом Держгеокадастру та йому підпорядковане.

Так, пунктом 8 Положення № 333 передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, стверджував про порушення відповідачем 1 термінів розгляду його клопотання про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, з приводу чого суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з абзацом 1 частини сьомої статті 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 118 ЗК України, порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому отримання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.06.2020 у справі № 808/3187/17.

Крім того, відповідно до підпункту 13 пункту 4 Положення № 333, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Згідно з пунктами 2, 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 № 5245-VI, який набрав чинності з 01.01.2013, з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки:

- на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади;

- які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.

У державній власності залишаються:

а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки:

- на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності;

- які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук;

- які належать до земель оборони;

б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 цього розділу, а також земель, які відповідно до закону віднесені до комунальної власності.

Згідно з положеннями статті 79-1 ЗК України, формування земельних ділянок здійснюється:

- у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

- шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;

- шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

- шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом;

- за проєктами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв);

- за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: Державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера; кадастрова карта (план) графічне зображення, що містить відомості про об`єкти Державного земельного кадастру.

Згідно зі статтею 15 цього ж Закону до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки, зокрема: кадастровий номер; площа; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель).

Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини другої статті 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр», для фізичних та юридичних осіб відомості Державного земельного кадастру надаються за бажанням заявника: у паперовій формі; в електронній формі через Публічну кадастрову карту, за умови електронної ідентифікації особи з використанням кваліфікованого електронного підпису та оплати послуг за надання відомостей з Державного земельного кадастру із застосуванням електронних платіжних засобів відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Доступ до відомостей Державного земельного кадастру надається органам державної влади, органам місцевого самоврядування, нотаріусам, банкам та особам, які в установленому законом порядку внесені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників, Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів, у тому числі через Публічну кадастрову карту, що є частиною програмного забезпечення Державного земельного кадастру, за умови ідентифікації особи з використанням кваліфікованого електронного підпису.

ОСОБА_1 , уважаючи своє право на отримання земельної ділянки у приватну власність шляхом приватизації порушеним внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо несвоєчасного розгляду у визначений Конституцією та ЗК України термін поданого ним клопотання від 06.02.2021 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою, звернувся до суду із цим позовом.

Разом із тим, уважаючи, що відповідач протиправно порушив строки розгляду клопотання, позивач у відповідності до вимог абзацу 3 частини сьомої статті 118 ЗК України, не був позбавлений права на замовлення розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, проте таким правом не скористався.

Крім того, пропуск місячного строку розгляду клопотання позивача само по собі не свідчить про протиправність спірного наказу, не є його безумовною самостійною підставою для скасування.

Разом із тим, дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність. Відтак, відмова відповідного органу у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, навіть якщо вона, на думку особи, є протиправною, не має наслідком порушення прав та інтересів особи, яка має намір отримати земельну ділянку.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 14.03.2018 у справі № 804/3703/16, яка в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу врахована судом у спірних правовідносинах.

Суд зазначає, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а у силу вимог статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. У протилежному випадку буде порушено принципи рівності учасників справи перед законом і судом, а також змагальності сторін, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У той же час, усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Позивачем не було надано жодних доказів того, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду.

Натомість, відповідачем 1 були надані докази того, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, відноситься до земель водного фонду згідно з проєктом формування територій і встановлення меж Хотянівської сільської ради народних депутатів та ІІ сільських населених пунктів Хотянівка та Осещина Вишгородського району Київської області, розташована на території дренажного каналу, що підтверджено відповідним викопіюванням.

Відповідно до фіскального чеку від 16.09.2021, доданого в якості доказів надсилання позивачу відзиву і доданих до нього письмових доказів вбачається, що позивачеві вказані документи були направлені 16.09.2021. Відповіді на відзив відповідача 1 від позивача не надійшло.

Зазначені обставини щодо віднесення спірної земельної ділянки до водного фонду позивачем не спростовані та залишені поза увагою. У той же час позивач був обізнаний про обставини, які слугували виданню спірного наказу з підстав віднесення бажаної земельної ділянки до земель водного фонду.

Надаючи правову оцінку відповідності місця розташування бажаної позивачем земельної ділянки вимогам закону, суд зазначає таке.

Відповідно до положень статті 58 ЗК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проєктами землеустрою.

Частинами першою та третьою статті 60 ЗК України передбачено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Відповідно до статті 88 Водного кодексу України (далі - ВК України), землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проєктами землеустрою. Проєкти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Суд звертає увагу, що правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Так, за змістом статті 61 ЗК України та статті 89 ВК України, прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

Статтею 88 ВК України передбачено, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Частиною другою статті 60 ЗК України передбачено, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період).

Зі змісту зазначених норм права вбачається, що дотримання встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоб навіть потенційне їх порушення не могло зашкодити охороні навколишнього природного середовища в цілому й конкретному водному об`єкту зокрема.

При цьому у відповідності до вимог статей 83, 84 ЗК України, суд уважає за необхідне зазначити, що відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не може свідчити про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розмір і межі встановлено законом, тому такі земельні ділянки, що належали до земель водного фонду, не можуть бути передані у приватну власність.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у його постанові від 27.07.2021 № 540/2450/18.

При цьому, суд зазначає, що до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Так, хоча й у частині першій статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом із тим стаття 59 ЗК України у частинах другій-четвертій закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до пункту «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України та пункту «д» частини четвертої статті 84 ЗК України, землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України, зокрема, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.09.2019 у справі № 363/2170/15-ц.

За вказаних обставин, наказ по суті звернення позивача виданий суб`єктом владних повноважень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України та містить конкретну підставу для відмови у наданні позивачеві дозволу на розробку проєкту землеустрою, а саме, що бажана до відведення земельна ділянка відноситься до земель водного фонду.

Натомість само по собі формулювання, викладене у частині сьомій статті 118 ЗК України про підстави відмови у наданні такого дозволу є загальним, та у кожному конкретному випадку оцінюється індивідуально.

У силу вимог статті 9 Кодексу, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

В якості підстави позову позивач вказував на протиправну бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Київській області, що виявилась у неналежному виконанні обов`язків щодо забезпечення дотримання законодавства під час розгляду клопотання позивача, зокрема, у частині дотримання термінів розгляду цього клопотання, а також те, що відповідачем 1 не наведено конкретної підстави визначеної у статті 118 ЗК України, та які саме містяться недоліки у поданому 06.02.2021 клопотанні, а також той факт, що бажана земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду, а є землями державної власності сільськогосподарського призначення. Із цих підстав просив суд скасувати наказ відповідача 1 про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Суд констатує, що законний інтерес особи-позивача полягає не в отриманні дозволу, а в отриманні земельної ділянки у власність. Відтак у судовому порядку підлягає захисту саме право на отримання земельної ділянки у власність.

Суд зазначає, що спосіб судового захисту має бути реальним, тобто відновлювати порушене право. Натомість обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не призводить до його відновлення, оскільки судом не встановлено протиправності виданого відповідачем 1 наказу.

Як зазначалось вище, позивачем не надано доказів того, що бажана земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду, у той час як відповідачем 1 на підтвердження підстав спірної відмови були надані відповідні докази, які наявні в матеріалах справи та досліджені судом. Позивачем ці обставини та докази не спростовані.

Крім того, із представлених графічних матеріалів слідує, що позивач відповідною позначкою зробленою власноручно, відобразив суміжну земельну ділянку з кадастровим номером :38:111:0162, цільове призначення якої 01.05 - для індивідуального садівництва площею 0,1969 га, у той же час жодної інформації про цільове призначення земельної ділянки, на яку він претендував, до суду не надано.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходив із того, що статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено відшкодування позивачеві витрат зі сплати судового збору у випадку відмови у позові, а також те, що позивач звільнений від сплати збору відповідно до пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_2 .

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Шевченко А.В.