Справа № 420/15230/21
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2022-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Глуханчука О.В.,

секретар судового засідання Закуріна К.М.

за участі сторін:

позивач ОСОБА_1 (особисто за паспортом)

представник відповідача (Одеська обласна прокуратура) Кавун А.В. (прокурор, на підставі довіреності та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Одеської обласної прокуратури, у якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні та стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням в сумі 24713,91 грн. (двадцять чотири тисячі сімсот тринадцять грн. дев`яносто одну коп.) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22.03.2021 по день ухвалення судового рішення;

стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив про те, що він - ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України з 11.08.1999 на прокурорсько-слідчих посадах, що підтверджується копією трудової книжки. З 24.10.2017 року (Наказ № 1950к від 24.10.2017) працював на посаді прокурора Одеської місцевої прокуратури №1, що підтверджується копією трудової книжки.

Наказом керівника Одеської обласної прокуратури № 745к від 18.03.2021, з яким Позивач ознайомився 22.03.2021 та отримав його копію, звільнено ОСОБА_2 з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури № 1 та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 22 березня 2021 року. Підстава - рішення третьої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 2 від 20.01.2021. Цим же наказом відділ фінансування та бухгалтерського обліку Одеської обласної прокуратури зобов`язано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

Проте, як вказує позивач, остаточний розрахунок відділом фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Одеської області в день звільнення проведено не було.

Позивач вказує на порушення законодавства про оплату праці з підстав, передбачених ст. 116 КЗпП України, якою визначені строки розрахунку при звільненні, зокрема, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Натомість, як стверджує позивач, вказані дії відповідачем не виконані, у зв`язку з невиплатою йому вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст. 44 Кодексу законів про працю України.

Позивач зазначає, що його звільнення відбулося відповідно до пункту 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру, який визначає як одну з підстав звільнення прокурора з посади - ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Водночас, аналогічну підставу звільнення працівника передбачено пунктом 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, спеціальним законом не врегульовано питання звільнення працівників у випадку ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Тому в разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

За вказаних обставин, позивач вважає, що застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення Кодексу законів про працю України. Отже, незалежно від вказівки в наказі про звільнення на п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України прокурор, у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру, вважається звільненим за вказаною нормою Кодексу з відповідними правовими наслідками для роботодавця. Такими наслідками, відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 цього Кодексу, є виплата працівникові вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Будь-яких виключень із цієї норми чи особливостей її застосування ні Закон України Про прокуратуру, ні Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури не містять.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати йому вихідної допомоги при звільненні, що стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Окрім того, позивач вважає, що бездіяльність відповідача щодо невиплати йому вихідної допомоги при звільненні, має наслідком відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України, тобто стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.

Ухвалою суду від 30 серпня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

15 вересня 2021 року відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву з додатками. (а.с. 39-49).

Відповідно до відзиву, відповідач з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними, з огляду на наступне. Так, відповідач заперечує проти доводів позивача стосовно того, що звільнення з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України Про прокуратуру є тотожним звільненню згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, та має однакові правові наслідки для роботодавця в частині виплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Відповідач погоджується, що у випадку припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Однак, вказує, що відповідно до положень статті 131-1 Конституції України, організація та порядок діяльності органів прокуратури якої визначаються законом. Згідно з нормами статті 222 КЗпП України, особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством. Отже, Законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України є Закон України Про прокуратуру.

Як зазначає відповідач, текст наказу прокуратури області від 18.03.2021 року № 745к про звільнення позивача з посади прокурора відділу та органів прокуратури не містить посилань на норми пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, як на підставу звільнення, оскільки до спірних правовідносин застосовуються норми лише спеціального Закону, якими є Закони № 1697-VII та № 113-ІХ. В свою чергу, положення статті 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення з ним трудового договору на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру.

Таким чином, посилаючись на те, що спірні правовідносини регулюються нормами спеціального, а не трудового законодавства, відповідач вважає безпідставними вимоги позивача щодо стягнення вихідної допомоги при звільненні.

Щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні, відповідач вказав на те, що наказом прокурора області від 18.03.2021 року № 745к позивача звільнено з органів прокуратури та своєчасно виплачено всі належні суми під час розрахунку при звільнені, у т.ч. компенсацію невикористаних відпусток, заборгованість відсутня.

На підставі викладеного відповідач вважає, що чинним законодавством не передбачено стягнення з прокуратури на користь позивача як вихідної допомоги так і середнього заробітку за період затримки розрахунку щодо виплати вихідної допомоги при звільненні.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, продовжено шістдесятиденний строк проведення підготовчого провадження у справі №420/15230/21 на тридцять днів.

Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24 листопада 2021 року о 09 годині 30 хвилин.

Від Одеської обласної прокуратури 23 листопада 2021 року через канцелярію суду засобами електронного зв`язку (вхід. №ЕП/32874/21) надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 420/6317/21 за позовом ОСОБА_1 до Третьої кадрової комісії з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 24 листопада 2021 року задоволено клопотання Одеської обласної прокуратури про зупинення провадження у справі. Зупинено провадження у справі №420/15230/21 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №420/6317/21.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2022 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 24.11.2021 по справі № 420/15230/21 скасовано. Направлено справу № 420/15230/21 до суду першої інстанції для продовження розгляду.

07 червня 2022 року адміністративна справа № 420/15230/21 надійшла до Одеського окружного адміністративного суду та передана головуючому судді Глуханчуку О.В.

Ухвалою суду від 08 червня 2022 року продовжено розгляд адміністративної справи № 420/15230/21 зі стадії, на якій його було зупинено. Призначено справу до судового розгляду по суті на 21 червня 2022 року об 11 годині 30 хвилин.

Під час судового розгляду справи сторони у вступному слові надали свої пояснення щодо змісту та підстав своїх вимог і заперечень щодо предмета позову.

Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позові та вступному слові підстав.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Заслухавши сторін, розглянувши подані заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлені наступні обставини та факти.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняв Присягу працівника прокуратури та проходив службу в прокуратурі Одеської області (а.с. 10-14).

Наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 18 березня 2021 року №745к, ОСОБА_2 звільнено з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури № 1 Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 22 березня 2021 року.

Підстава звільнення: рішення третьої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 2 від 20 січня 2021 року.

Також цим наказом відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури вказано провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні (а.с. 15).

Водночас, питання щодо проведення остаточного розрахунку та виплатити усіх виплат при звільненні позивача з посади та органів прокуратури стало підставою виникнення спірних правовідносин між сторонами.

Позивач вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 44 Кодексу законів про працю України щодо виплати при звільненні вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку.

Так, ОСОБА_1 звернувся до керівника Одеської обласної прокуратури із заявою від 27 липня 2021 року про виплату йому вихідної допомоги при звільненні та суми відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні (а.с. 21-25).

У відповідь на вказане звернення листом від 29 липня 2021 року №21-291 за підписом начальника відділу фінансування та бухгалтерського обліку Одеської обласної прокуратури позивачу надано відповідь про те, що у нього відсутнє право на отримання вихідної допомоги, оскільки питання звільнення працівників прокуратури відповідно до Закону №1697-VII врегульовано лише вказаним Законом, який не встановлює права працівників прокуратури на отримання вихідної допомоги (а.с. 26-29).

Отже, правова позиція відповідача по справі ґрунтується на тому, що звільнення позивача відбулось на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру, якою, як і в цілому Законом України Про прокуратуру, який має статус спеціального законодавства у спірних правовідносинах, не передбачено можливості виплати вихідної допомоги.

Вирішуючи спірні правовідносини в межах заявлених позовних вимог, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України Про прокуратуру від 14.10.2014 року № 1697-VII.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України Про прокуратуру, організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону України Про прокуратуру визначені загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, згідно з п. 9 ч. 1 цієї статті (у редакції від 01.01.2021 року, чинній на момент звільнення позивача із займаної посади) прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі Закон №113-ІХ, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, такого змісту: «на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

Як встановлено судом, наказом від 18 березня 2021 року №745к позивача звільнено з посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру з 22 березня 2021 року.

У межах розгляду даної справи суд не досліджує та не надає оцінку питанню правомірності вказаному наказу та звільненню позивача, а вирішує відносини щодо наявності або відсутності підстав для виплати позивачу при звільненні вихідної допомоги, гарантованої працівникам статтею 44 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Стаття 44 Кодексу законів про працю України передбачає, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

У свою чергу, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

З наведеного правового регулювання слідує висновок про те, що звільнення у випадку ліквідації, реорганізації роботодавця (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України), гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до частини першої статті 44 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Що стосується застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У той же час, спеціальним законом, у даному випадку Законом України Про прокуратуру від 14.10.2014 року № 1697-VII, не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у разі ліквідації чи реорганізації органу.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівник, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, від 11 жовтня 2018 року у справі № 823/244/16 та від 08 жовтня 2019 року у справі №823/263/16.

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З огляду на наведене, слід дійти висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 12 лютого 2021 року у справі № 420/4115/20, від 09 листопада 2021 року у справі №560/4196/19.

За наведеного правового регулювання та правової позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку при звільненні у разі звільнення з прокуратури на підставі п.9 ч.1ст.51 Закону України Про прокуратуру.

Натомість, при звільненні позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до частини першої статті 44 КЗпП України.

Судом встановлено, що на час вирішення цієї справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області та органах прокуратури з 22.03.2021 року.

Водночас, суд зауважує, що право на вихідну допомогу виникає з моменту звільнення особи у визначених законодавством випадках та поновлення особи на займаній посаді в разі визнання звільнення незаконним не впливає на реалізацію права на вихідну допомогу.

Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року по справі № 640/1602/20 ( № К/9901/3854/21).

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Так, за змістом абзацу третього пункту 2 розділ ІІ Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки від 19 квітня 2021 року №21-118, виданої за підписом начальника відділу фінансування та бухгалтерського обліку та гербовою печаткою Одеської обласної прокуратури, а також розрахункових листків, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_2 , згідно постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100, за останні два місяці роботи перед звільненням складає 24 713,91 грн. (а.с. 18-20).

Вказані обставини щодо середнього місячного заробітку позивача сторонами визнаються та не заперечувались в суді.

З наведених підстав, позовні вимоги ОСОБА_2 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги, у зв`язку зі звільненням в сумі 24713,91 грн., є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Отже, порушене право позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні підлягає відновленню шляхом стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням в сумі 24713,91 грн. (двадцять чотири тисячі сімсот тринадцять гривень 91 коп.).

Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як визначено ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень КЗпП України свідчить про те, що компенсація за затримку виплати належних сум розраховується по день саме фактичної виплати належних сум, тому, оскільки в спірних правовідносинах належна вихідна допомога позивачу ще не виплачена, суд приходить до висновку про передчасність позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за затримку виплати, передбачену статтею 117 КЗпП України.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 30.04.2020р. у справі №140/2006/19.

Тобто, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як уже встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на даний момент відповідачем не було ані нарахована, ані виплачена вихідна допомога при звільненні, тобто з позивачем не було проведено остаточного розрахунку.

Таким чином, до проведення з позивачем остаточного розрахунку, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є передчасними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на зазначене, оцінюючи докази, які є у справі, в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх часткового задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, у відповідності до приписів ст. 139 КАС України, розподіл судових витрат здійснюється на користь позивача у розмірі 908, 00 грн. (де 908,00 грн. - ставка судового збору сплачена позивачем за звернення до суду із цим позовом).

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 132, 139, 195, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Одеської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням в сумі 24713,91 грн. (двадцять чотири тисячі сімсот тринадцять гривень 91 коп.).

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури (; 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 908, 00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач Одеська обласна прокуратура (; 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 01 липня 2022 року.

Суддя О.В. Глуханчук