Справа № 500/4633/21
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/4633/21 пров. № А/857/19407/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року, прийняте суддею Дерех Н.В. у місті Тернополі, у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання до вчинення дій,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непроведення нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку - 30.06.2021 включно, зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати і виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку - 30.06.2021 включно, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо нездійснення своєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі Збройних Сил України. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України в користь ОСОБА_1 кошти в сумі 24323 грн 07 коп. за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 24.07.2018 по 30.06.2021. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що з врахуванням принципу співмірності, наявна протиправна бездіяльність відповідача щодо виплати всіх належних сум при звільненні позивача, а відтак, є підстави застосувати відповідальність передбачену статтею 117 КЗпП України, шляхом стягнення в користь позивача компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 24.07.2018 до моменту проведення повного розрахунку - 30.06.2021, з врахуванням даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за спірний період.

Як вбачається із вказаних даних, середньозважена ставка за кредитами в річному обчисленні за 2018 становила 31,9%, за 2019 рік становила 34,4%, за 2020 становила 35,9%, за 2021 становила 34,8%.

Як слідує із виписок по рахунку позивача, відповідач лише 30.06.2021 провів повний кінцевий розрахунок належних позивачу коштів при звільненні (24.07.2018), та виплатив кошти в сумі 23549,88 грн., а саме 2978,79 грн. індексації грошового забезпечення (виписка від 21.05.2021), та 20571,09 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (виписка від 30.06.2021).

Отже, з врахуванням середньозваженої ставки за кредитами в річному обчисленні за вказані періоди, позивач має право на виплату йому компенсації за затримку розрахунку при звільненні в сумі 24323,07 грн.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на відміну від спеціального законодавства, КЗпП України не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, ст.3 КЗпП визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зазначає, що після звільнення позивач тривалий час не звертався до суду, оскільки звільнено його було 24.07.2018, а до суду з вимогами щодо стягнення суми грошової компенсації за додаткову відпустку та виплату індексації грошового забезпечення позивач звернувся лише 01.04.2020. Вказує, що відповідач добровільно та своєчасно виконано рішення судів та зараховано на картковий рахунок позивача загальну суму 23549,88 грн. Позивачем до стягнення конкретну суму середнього заробітку не заявлено, тому, зважаючи на характер заборгованості та дії відповідача, справедливим та пропорційним буде розмір компенсації у сумі 8402, 98 грн.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно по п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 у військовому званні «молодший сержант».

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 160 від 24.07.2018 позивача виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Тернопільського ОМВК Тернопільської області.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 у справі №500/1728/21 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено повністю; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 24.07.2018.

Вказане судове рішення набрало законної сили.

На виконання рішення суду 21.05.2021 Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення шляхом перерахунку на картковий рахунок грошових коштів в сумі 2978,79 грн, що підтверджується копією виписки по картковому рахунку за 21.05.2021.

Крім цього, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 у справі № 500/1713/21 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 24.07.2018; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 24.07.2018.

Вказане судове рішення набрало законної сили.

На виконання рішення суду 30.06.2021 Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій шляхом перерахунку на картковий рахунок грошових коштів в загальній сумі 20571,09 грн., що підтверджується копією виписки по картковому рахунку за 30.06.2021.

01.07.2021 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 24.07.2018 по 30.06.2021.

Вказана заява направлена 05.07.2021 відповідачу та ним отримана 07.07.2021, однак відповіді на вказану заяву відповідач не надав.

Наведене і зумовило позивача звернутись до суду з даним позовом.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 (справа № 120/3857/19-а).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 у справі № 810/451/17.

Отже, доводи відповідача щодо не розповсюдження на спірні правовідносини норм КЗпП України є безпідставними.

Як слідує з матеріалів справи, позивача виключено із списків особового складу та знято з всіх видів забезпечення 24.07.2018, а фактичний розрахунок із позивачем за період проходження військової служби Військовою частиною НОМЕР_1 проведено 21.05.2021 року та 30.06.2021, а тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період такої затримки.

При цьому, суд зазначає, що на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 у справі №500/1728/21 Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу 21.05.2021 виплачено індексацію грошового забезпечення шляхом перерахунку на картковий рахунок грошових коштів в сумі 2978,79 грн, що підтверджується копією виписки по картковому рахунку за 21.05.2021.

На виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 у справі № 500/1713/21 Військовою частиною НОМЕР_1 30.06.2021 позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, шляхом перерахунку на картковий рахунок грошових коштів в загальній сумі 20571,09 грн, що підтверджується копією виписки по картковому рахунку за 30.06.2021.

З урахуванням наведеного, оскільки з вказаним позовом позивач звернувся до суду 29 липня 2021, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, передбачений ч.5 ст.122 КАС України, в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за час затримки виплати належних йому сум індексації грошового забезпечення у сумі 2978,79 грн., а тому позовні вимоги у вказаній частині слід залишити без розгляду, що не враховано судом першої інстанції.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо виплати всіх належних сум при звільненні позивача, а відтак, є підстави застосувати відповідальність передбачену статтею 117 КЗпП України, шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 20571, 09 грн за період з 24.07.2018 до моменту проведення повного розрахунку - 30.06.2021, з врахуванням даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за спірний період.

Як зазначив суд першої інстанції, середньозважена ставка за кредитами в річному обчисленні за 2018 становила 31,9%, за 2019 рік становила 34,4%, за 2020 становила 35,9%, за 2021 становила 34,8%.

Отже, з врахуванням середньозваженої ставки за кредитами в річному обчисленні за вказаний період, позивач має право на виплату йому компенсації за затримку розрахунку при звільненні в сумі 21321,93 грн:

20571,09 грн. х 31,9% = 6562,18 грн./12 міс =546,85 грн. х 6 міс. =3281,1 грн. - за 2018 рік;

20571,09 грн. х 34,4% = 7076,45 грн - за 2019 рік,

20571,09 грн. х 35,9 % = 7385,02 грн - за 2020 рік,

20571,09 грн. х 34,8% =7158,74 грн./12 міс. = 596,56 грн х 6 = 3579,36 - за 2021 рік.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги являються частково суттєвими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року у справі № 500/4633/21 скасувати і прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в частині нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки виплати належних йому сум індексації грошового забезпечення у сумі 2978,79 грн залишити без розгляду.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо нездійснення своєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі Збройних Сил України.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 24.07.2018 року по 30.06.2021 року в сумі 21321 (двадцять одна тисяча триста двадцять одна) грн 93 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Т. В. Онишкевич
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 05.07.2022 року.