Справа № 280/1104/22
Суддя: Богатинський Богдан Вікторович
Дата ухвалення: 2022-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2022 року Справа № 280/1104/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Богатинського Б.В. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач), в якій позивач просить суд, скасувати податкові повідомлення-рішення:

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 15508,80 грн.;

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 18043,52 грн.;

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 20224,44 грн.;

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 20982,52 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 10.10.2008 позивач не є власником об`єкту, на яке здійснено обчислення суми податку на нерухоме майно. Відповідач має право визначити суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за три звітні податкові роки, з огляду на що податковий орган в 2021 році не має право визначати податок за 2017 рік. Крім того, є незрозумілим застосування ставки податку, що застосована контролюючим органом - 0,5%, в той час як господарські (присадибні) будівлі мали ставку 0.02%. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 07 лютого 2022 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відповідач 26.04.2022 подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог, з наступного: згідно даних Реєстру платників податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, наявних в ITC «Податковий блок» та даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач з 23.04.2008 є власником об`єкта нежитлової нерухомості, а саме: телятник, інв. №99 літ Б, загальною площею 969,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачу нараховані податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальних підставах на об`єкт нежитлової нерухомості, який належить платнику. Винесені ГУ ДПС у Запорізькій області вищезазначені податкові повідомлення-рішення прийняті з дотриманням вимог статті 58 Податкового кодексу України. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 09 червня 2022 року з метою з`ясування всіх обставин у справі, повного та всебічного розгляду справи зобов`язано учасників справи надати до суду належним чином засвідчений витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту нежитлової нерухомості : телятник, інв.№99 літ Б, загальною площею 969,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

14 червня 2022 року судом вчинені дії щодо отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та сформовано витяг за яким об`єкт нежитлової нерухомості : телятник, інв.№99 літ Б, загальною площею 969,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності з 23.04.2008 ОСОБА_1 .

15 червня 2022 року представником позивача надані до суду відповідь на відзив та заява на виконання ухвали від 09 червня 2022 року, у яких зазначено, що відчуження об`єкту нежитлової нерухомості відбулось позивачем до внесення змін в законодавство щодо реєстрації виникнення (припинення) права власності на нерухоме майно, тому позивачем не вчинялись дії щодо внесення відомостей про придбання та відчуження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На підставі матеріалів справи, суд встановив наступні обставини.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, об`єкт нежитлової нерухомості: телятник, інв.№99 літ Б, загальною площею 969,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належить з 23.04.2008 на праві приватної власності ОСОБА_1 .

10.10.2018 між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладений договір купівлі-продажу, за яким продавець продав (передав у власність покупця), а покупець купив (прийняв у власність) нерухоме майно, а саме: телятник, інв.№99 літ. Б, загальною площею 969,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 4.1 даного договору передбачено, що передача об`єкту продавцем та його приймання покупцем здійснюється в день нотаріального посвідчення цього договору. Даний правочин зареєстрований у Державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом №6624231 від 10.10.2008.

Контролюючим органом винесені податкові повідомлення-рішення форми "Ф" №0-08028 від 22.03.2021 на суму 15508,80 грн., №0-08028 від 22.03.2021 на суму 18043,52 грн., №0-08028 від 22.03.2021 на суму 20224,44 грн., №0-08028 від 22.03.2021 на суму 20982,52 грн. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017-2020 роки.

Позивач не погоджуючись з винесеними податковими повідомленням-рішенням звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України № 2755-VІ від 02.12.2010 року (далі ПК України).

Згідно ст.265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до п.п.266.3.1 п.266.3 ст. 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Як передбачено п.п.266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, зі змінами та доповненнями, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно підпункту 266.3.1 пункт 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункт 266.3.2 пункт 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).

Таким чином, платником податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, а обчислення бази оподаткування здійснюється на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт. Визначальними кваліфікуючими ознаками кожного окремого об`єкту нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, як об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є місце розташування об`єкта (тобто адреса будівлі) та тип об`єкта (тобто тип будівлі).

За правилами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Судом встановлено, що відповідачем відносно позивача, як власника об`єкта нежитлової нерухомості, прийняті податкові повідомлення-рішення, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017-2020 роки.

Позивач зазначає, що з 10.10.2008 року не є власником об`єкту, на яке здійснено обчислення суми податку на нерухоме майно.

Щодо права власності на спірне нерухоме майно, суд керується положеннями Цивільного Кодексу України № 435-IV від 16.01.2003 в редакції, яка діяла на момент відчуження майна позивачем (далі ЦК України) та зазначає наступне.

Статтею182 ЦК України передбачено, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. (ч.1)

Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. (ч.2)

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. (ч.4)

Відповідно до статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч.1)

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. ( ч.3)

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. (ч.4)

Згідно з ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В преамбулі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV, тут і в подальшому, в редакції чинній на момент відчуження майна, (далі - Закон №1952-IV) вказано, що цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

П.1, ч.1 ст. 2 Закону №1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 1,2,3 статті 3 Закону №1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 7 статті 16 Закону №1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви правонабувача, сторін (сторони) правочину, за яким виникло право, або уповноважених ними (нею) осіб.

Порядок ведення Державного реєстру прав ( 1141-2011-п ) визначає Кабінет Міністрів України. (ч. 3 ст. 11 Закону №1952-IV)

Постанова Кабінет Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 26 жовтня 2011 року № 1141 набрала чинності з 1 січня 2012 року.

Під час укладення вказаного договору купівлі-продажу чинним був тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. N 671 (далі Тимчасовий порядок N 671 ), підпунктом 1 пункту 5, якого передбачалось, що державній реєстрації підлягають такі правочини: договір купівлі-продажу, міни земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.

Відповідно до п.2 Тимчасового порядку N 671 терміни вживаються у такому значенні державний реєстр правочинів (далі - Реєстр) - єдина комп`ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу.

П. 6 Тимчасового порядку N 671 встановлено: державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Матеріалами справи встановлено, що договором купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: телятник, інв.№99 літ. Б, загальною площею 969,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований у Державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом №6624231 від 10.10.2008 позивачем відчужений даний об`єкт.

З огляду на наведене, право власності на об`єкт нежитлової нерухомості, а саме телятник, інв.№99 літ. Б, загальною площею 969,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 припинилося з моменту посвідчення договору купівлі-продажу від 10.10.2008 номер правочину 3182155.

Стосовно доводів відповідача про те, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за позивачем обліковується об`єкт нежитлової нерухомості, а саме телятник, інв.№99 літ. Б, загальною площею 969,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , суд відхиляє їх як безпідставні, з огляду на таке.

Згідно висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Таким чином, право власності на вищевказаний об`єкт оподаткування з 10.10.2008, тобто з дня державної реєстрації договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. в реєстрі за №3182155, перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Враховуючи встановлені в справі обставини суд зазначає, що контролюючим органом помилково нараховано ОСОБА_1 суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017-2020 роки, оскільки право власності на нерухоме майно, телятник, інв.№99 літ. Б, загальною площею 969,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить іншій особі.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення: №0-08028 від 22.03.2021 на суму 15508,80 грн., №0-08028 від 22.03.2021 на суму 18043,52 грн., №0-08028 від 22.03.2021 на суму 20224,44 грн., №0-08028 від 22.03.2021 на суму 20982,52 грн., прийняті відповідачем необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а відтак підлягають скасуванню в повному обсязі як протиправні, а позовні вимоги належить задовольнити.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. Таким чином, понесені судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

До позовної заяви представник позивача надає попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини 3 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 5 статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 6 статті 134 КАС України, в разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 7 статті 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зазначає, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Відповідно до абзацу 1 частини 7 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, розмір понесених витрат на правничу допомогу адвоката визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботи.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 по справі №810/2760/17.

В підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати до матеріалів справи розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічний висновок висловив Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2018 року у справі №569/17904/17.

До матеріалів справи не надано документів, на підтвердження кількості витрачених годин, договору на надання правової допомоги, квитанцій на оплату послуг адвоката, розрахунків, належним чином складеного платіжного документу на перерахування суми коштів за надання правової допомоги, представник позивача лише надає попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу, який зокрема містить витрати на представництво в суді (2 судових засідання), при розгляді справи в письмовому провадженні без виклику учасників справи, крім того, даний розрахунок не містить інформації про погодження гонорару адвоката з клієнтом, за їх взаємною домовленістю.

При цьому, позовна заява не містить жодних посилань на неможливість подання доказів понесених позивачем витрат на правничу допомогу до ухвалення рішення суду, як і не містить інформації про те, що такі докази будуть надані позивачем після ухвалення рішення суду.

Більш того, після отримання ухвали про відкриття спрощеного провадження, позивач також не надав до суду заяви про те, що будуть надані докази понесення витрат на правничу допомогу.

Суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 139, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення:

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 15508,80 грн.;

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 18043,52 грн.;

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 20224,44 грн.;

- №0-08028 від 22.03.2021 на суму 20982,52 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області суму сплаченого судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

У задоволенні клопотання щодо стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядок та строки, передбачені ст.ст. 295, 297 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ),

Відповідач Головне управління ДПС у Запорізькій області (69107, м.Запоріжжя, пр.Соборний, буд.166; ).

Повне судове рішення складено 04.07.2022.

Суддя Б.В. Богатинський