Справа № 380/4014/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2022-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/4014/20 пров. № А/857/18201/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року, прийняте суддею Кузан Р.І. у місті Львові, у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови у видачі йому довідки про вартість неотриманого речового майна, що належало до видачі станом на 09 березня 2017 року; зобов`язання відповідача видати йому довідку про вартість неотриманого речового майна станом на 09 березня 2017 року; зобов`язання відповідача провести розрахунок за неотримане ним речове майно станом на 09 березня 2017 року та виплатити компенсацію за неотримане речове майно, що належало йому до видачі станом на 09 березня 2017 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року позов задоволено : визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у відношенні до ОСОБА_1 щодо відмови у видачі останньому довідки про вартість неотриманого речового майна, що належало до видачі станом на 09 березня 2017 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про вартість неотриманого речового майна станом на 09 березня 2017 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести розрахунок за неотримане ОСОБА_1 речове майно станом на 09 березня 2017 року та виплатити компенсацію за неотримане речове майно, що належало йому до видачі станом на 09 березня 2017 року.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно виникає у військовослужбовця незалежно від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу) та таке право реалізується ним шляхом подання відповідної заяви або рапорту.

Викладений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.10.2018 у справі №803/756/17 (К/9901/38716/18), у постанові від 17.01.2019 у справі №822/2309/17 (К/9901/2022/18).

Нерозглянувши подану позивачем заяву від 21.01.2020, невидавши Довідку про вартість речового майна, що належить до видачі за формою, передбаченою додатком до Порядку №178, відповідач діяв всупереч положенням вищенаведених чинних норм права, що призвело до необґрунтованого порушення права позивача на виплату йому відповідної грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

За таких обставин, суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача видати позивачу довідку про вартість неотриманого речового майна станом на 09.03.2017 та провести розрахунок за неотримане ОСОБА_1 речове майно станом на 09.03.2017 шляхом виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало ОСОБА_1 до видачі станом на 09.03.2017.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з оскаржуваного рішення вбачається, що представник позивача подав до суду відповідь на відзив, проте такі матеріали справи не отримані відповідачем, що обмежило його права щодо подання пояснень, заперечень щодо тверджень позивача. Зазначає, що 09.03.2017 капітана ОСОБА_1 , помічника начальника розвідки розвідувального відділення штабу Військової частини - польова пошта НОМЕР_3, на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 07.02.2017 №27 відповідно до підпункту «б» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас (за станом здоров`я), з 09.03.2017 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з котлового забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Галицько-Франківського ОРВК міста Львова. Отже, позивач знав та повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів, якщо такі мали місце, ще 09.03.2017, а до суду звернувся лише 15.05.2020 року, тобто через 3 роки після звільнення. У разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. У зв`язку з відсутністю своєчасного звернення позивача, станом на 22.10.2017, обрахунок грошової компенсації за неотримане речове майно не здійснювалось.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення. Зазначає, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно виникає у військовослужбовця незалежно від факту закінчення проходження військової служби, тому він мав право написати рапорт або заяву для отримання грошової компенсації не лише в момент свого звільнення, але й через 3 роки після його звільнення, чим він і скористався.

Відповідно по п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 до 09.03.2017 проходив службу у Військовій частині польова пошта НОМЕР_3, яка знаходиться на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 (на момент звільнення займав посаду помічника начальника розвідки розвідувального відділення штабу).

09.03.2017 згідно з витягом із наказу командира Військової частина - польова пошта НОМЕР_3 (по строковій частині) №60 капітана ОСОБА_1 помічника начальника розвідки розвідувального відділення штабу Військової частини - польова пошта НОМЕР_3, на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 07.02.2017 №27 відповідно до підпункту «б» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас (за станом здоров`я), з 09.03.2017 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з котлового забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Галицько-Франківського ОРВК міста Львова.

ОСОБА_1 23.01.2020 звернувся до командира Військової частини польова пошта НОМЕР_3 із заявою, в якій, у зв`язку із звільненням з військової служби, просив командування військової частини виплатити йому грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно. У разі відмови просив надати довідку про вартість речового майна, що належить йому до видачі.

Відповідь на вказану заяву відповідачем надано не було. Доказів протилежного суду не надано.

На підставі цього, представник позивача 06.04.2020 звернувся до відповідача із адвокатським запитом, в якому просив надати обґрунтовану відповідь з приводу позиції Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за речове майно, а також надати довідку про вартість речового майна, що йому належало до видачі.

22.04.2020 відповідач листом № 452 повідомив представника позивача про те, що оскільки ОСОБА_1 звільнений з військової служби у 09.03.2017 та на момент звільнення відповідно до даних реєстрації вхідної документації частини жодних заяв (рапортів) щодо виплати йому грошової компенсації за неотримане ним під час служби речове майно не надав, претензій до командування Військової частини НОМЕР_1 не мав, тому така компенсація йому не нараховувалась.

Позивач вважає, що має право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно відповідно до Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що зумовило звернення останнього до суду.

Суд звертає увагу, що за змістом частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом другим частини першої статті 9-1 указаного Закону також передбачено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою від 16 березня 2016 року №178 Кабінет Міністрів України затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі також - «Порядок №178»).

За змістом пункту 3 указаного Порядку, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, зокрема, у разі звільнення з військової служби.

Водночас грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації (пункт 4 Порядку №178).

З аналізу наведених правових норм вбачається, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно гарантується державою, після звільнення військовослужбовець зберігає право на її отримання і виплата цієї компенсації має обов`язковий характер у разі його подальшого звернення з рапортом чи заявою.

Подібна правова позиція стосовно тлумачення наведених норм уже була висловлена Верховним Судом, зокрема, у пункті 43 постанови від 30 липня 2020 у справі №820/5767/17.

Крім цього, правилами частини першої статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята указаної статті Кодексу).

Натомість частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, перебування особи на публічній службі, у тому числі військовій службі, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Водночас в аспекті спірних правовідносин поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними. Рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків та врегульоване спеціальними законами: Законом України «Про оплату праці», КЗпП України, а також іншими підзаконними нормативними актами.

Натомість грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, виплата якої здійснюється за місцем проходження служби, тобто військової частини, з якою позивач перебував у трудових правовідносинах, має обов`язковий характер і останній має право на її отримання відповідно до державних гарантій та трудового договору.

Резюмується висновок, що спір стосовно невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розумінні частини другої статті 233 КЗпП України охоплюється застосованим у ній визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.

Наведене надає відповідь апелянту щодо тривалого не звернення до суду позивачем з даним позовом та таке відбулось в рамках правового поля.

Відтак, на спірні правовідносини поширюється положення частини другої статті 233 КЗпП України, і відсутні підстави для застосування частини п`ятої статті 122 КАС України, тобто місячного строку звернення до суду щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на непоширення на досліджувані правовідносини висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 у справі №380/5093/20, від 4 грудня 2019 у справі №815/2681/17 стосовно строку звернення до суду, позаяк у вказаних справах правовідносини мали відмінні обставини й підстави позову. Зокрема, кошти були виплачені позивачем, а спори стосувалися розміру виплачених сум.

Наведені висновки апеляційного суду не суперечать постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року в справі № 480/5934/21.

Інші доводи наведені в апеляційній скарзі на правильність висновків суду першої інстанції в оспореному судовому рішенні не впливають та не спростовують

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі № 380/4014/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Т. В. Онишкевич
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 05.07.2022 року