Справа № 200/19478/21
Суддя: Циганенко А.І.
Дата ухвалення: 2022-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2022 року Справа№200/19478/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Циганенка А.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

30 грудня 2021 року через систему «Електронний суд» адвокат Орєхов М.В., представник позивача ОСОБА_1 , подав до суду адміністративний позов до відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо неврахування до загального стажу позивача періодів: з 14.08.1978 по 08.11.1978, з 09.11.1978 по 10.04.1979, з 11.04.1979 по 03.05.1980, з 01.01.1984 по 14.04.1984, з 01.01.2001 по 31.12.2001;

- зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до загального стажу періоди: з 14.08.1978 по 08.11.1978, з 09.11.1978 по 10.04.1979, з 10.04.1979 по 03.05.1980, з 01.01.1984 по 14.04.1984, які підтверджується записами в трудовій книжці НОМЕР_1 ;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не зарахування позивачу до страхового стажу періоду роботи здійснення ним підприємницької діяльності з 01.01.2001 по 31.12.2001;

- зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до страхового стажу періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.01.2001 по 31.12.2001 відповідно до п. 3-1 розділу 15 «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зробити перерахунок пенсії з зарахуванням до загального стажу періодів: з 14.08.1978 по 08.11.1978, з 09.11.1978 по 10.04.1979, з 11.04.1979 по 03.05.1980, з 01.01.1984 по 14.04.1984, з 01.01.2001 по 31.12.2001, з 17.08.2021 (з дня призначення пенсії) з урахуванням раніше виплачених сум.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що з 17 серпня 2021 року йому була призначена пенсія за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З розрахунку по стажу, який сформований відповідачем, він довідався, що при призначенні пенсії не зараховано до загального стажу наступні періоди: з 14.08.1978 по 08.11.1978, з 09.11.1978 по 10.04.1979, з 11.04.1979 по 03.05.1980, з 01.01.1984 по 14.04.1984, з 01.01.2001 по 31.12.2001. На думку позивача, такі дії відповідача є протиправними, оскільки були надані усі необхідні документи, що підтверджують загальний стаж роботи. Спірні періоди роботи в колгоспі підтверджуються записами в трудової книжці позивача, військовим квитком серії НОМЕР_2 , свідоцтвом про навчання. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач у період з 11.09.1997 по липень 2002 року здійснював підприємницьку діяльність та перебував на загальній системі оподаткування.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнало в повному обсязі, просило відмовити в їх задоволенні з наступних підстав. З 17 серпня 2021 року позивачу призначено пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно зі статтею 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Згідно з пунктом 5 основних положень Порядку видачи та ведення трудових книжок колгоспників, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310 в трудову книжку колгоспника вносяться: відомості про членство в колгоспі: прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання. Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період роботи після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю. Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_3 зарахувати періоди роботи з 14.08.1978 по 08.11.1978, з 09.11.1978 по 10.04.1979, з 11.04.1979 по 03.05.1980, з 01.01.1984 по 14.04.1984 до загального стажу не має законних підстав. Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Позивачем до управління Пенсійного фонду України уточнюючи довідки не надавалися. Згідно з реєстром застрахованих осіб за періоди роботи з 01.01.2001 по 31.12.2001 позивачем не сплачені страхові внески в сумі не менше, ніж мінімальний страховий внесок, тому зарахувати до страхового стажу цей період не має законних підстав.

04 січня 2022 року суддею Хохленковим О.В. відкрито провадження у справі та її розгляд призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

13 червня 2022 року у зв`язку з відрахуванням судді Хохленкова О.В. зі штату Донецького окружного адміністративного суду справа прийнята до провадження суддею Циганенком А.І.

13 червня 2022 року від відповідача витребувані докази.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, суд встановив наступне.

17 серпня 2021 року ОСОБА_1 призначена пенсія за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з розрахунком стажу, наданим Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, до страхового стажу щодо спірних періодів зараховані: період строкової військової служби з 04 травня 1980 року по 16 червня 1982 року; період роботи в колгоспі з 17 червня 1982 року по 31 грудня 1983 року;

В трудовій книжці колгоспника НОМЕР_1 , яка видана на ім`я ОСОБА_1 , внесені наступні записи:

в розділі ЧЛЕНСТВО В КОЛГОСПІ

запис №1 14.08.1978 прийнятий в члени колгоспу ім. Жданова, пр. №14 від 14.08.1978;

запис №2 14.04.1984 звільнений з членів колгоспу ім. Жданова, пр. №3 від 20.03.1984.

в розділі ТРУДОВА УЧАСТЬ В ГРОМАДСЬКОМУ ГОСПОДАРСТВІ

1978 рік 250 прмту* 250 врмту*

1979 рік 250 прмту 278 врмту

1980 служба в Радянській Армії

1981 служба в Радянській Армії

1982 125 прмту 125 врмту

1983 327 прмту 327 врмту

1984 0 прмту 23+25 врмту

* Примітка: прмту прийнятий колгоспом річний мінімум участі в громадському господарстві; вртму виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві.

Згідно з квитанціями від 17.05.2011, 20.07.2001, 20.08.2001 ОСОБА_1 сплатив єдиний податок в сумі 135,00 гривень за кожною квитанцією.

При ухваленні рішення суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закону №1058-ІV).

Закон №1788-ХІІ був ведений в дію з 01 січня 1992 року - в частині норм, що стосуються призначення і виплати пенсій та коригування рівнів пенсій, призначених до введення цього Закону; з 01 квітня 1992 року - в повному обсязі.

01 січня 2004 року набув чинності Закон №1058-ІV.

Відповідно до частини 2 статі 24 Закону №1058-ІV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Система персоніфікованого обліку була введена в дію 01 січня 2004 року на виконання Указу Президента України від 4 травня 1998 року №401 «Про заходи щодо впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування» згідно постанов Кабінету Міністрів України №1854 від 12 грудня 2002 року та №303 від 12 березня 2003 року.

Отже, під час обчислення страхового стажу позивача за спірні періоди відповідач мав керуватися документами та порядком, визначеним законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-ІV.

Згідно зі статтею 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Основні положення про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, були схвалені Союзною радою колгоспників 14 березня 1975 року та затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 року №310 (далі Основні положення).

Згідно з пунктом 1 Основних положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність члена колгоспу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 53 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана […] на підставі членства в колгоспах […], незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Трудова книжка колгоспника НОМЕР_1 , яка видана на ім`я ОСОБА_1 , не містить записів про те, що ОСОБА_1 в період його членства в колгоспі ім. Жданова не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві.

Отже, відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача роботу, виконувану на підставі членства в колгоспі ім. Жданова, а саме з 14.08.1978 по 08.11.1978, з 09.11.1978 по 10.04.1979, з 11.04.1979 по 03.05.1980, з 01.01.1984 по 14.04.1984.

На підтвердження даного висновку суду свідчить розрахунок стажу, наданий відповідачем, в якому останнім до страхового стажу позивача зарахований період роботи в колгоспі ім. Жданова з 17 червня 1982 року по 31 грудня 1983 року на підставі запису в трудовій книжці колгоспника.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що позивачем не подані уточнюючі довідки, які передбачені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок №637).

Відповідно до пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників уточнюючі довідки надаються у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Тобто надання уточнюючої довідки необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Разом з тим, з копії трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 , яка видана на ім`я позивача, вбачається, що як сама трудова книжка колгоспника, так і відповідні записи у ній, не мають дефектів їх вчинення та містять посилання на відповідні накази, та засвідчені печаткою колгоспу ім. Жданова.

Щодо не включення до страхового стажу періоду ведення підприємницької діяльності з 01.01.2001 по 31.12.2001 суд зазначає наступне.

Як зазначалося раніше, відповідно до частини 2 статі 24 Закону №1058-ІV страховий стаж до впровадження системи персоніфікованого обліку обчислюється на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота [...] за умови сплати страхових внесків […].

Позивач зазначає, що з 01.01.2001 по 31.12.2001 здійснював підприємницьку діяльність із застосуванням спрощеної системи оподаткування, на підтвердження чого надав квитанції від 17.05.2011, 20.07.2001, 20.08.2001 про сплату єдиного податку.

Спрощена система оподаткування була запроваджена в 1998 році для суб`єктів малого підприємництва на підставі Указу Президента України 03 липня 1998 року №727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» (далі Указ №727/98), дія якого була припинена Законом України від 04 листопада 2011 року №4014-VI «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності» з 01 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 2 Указу №727/98 суб`єкти малого підприємництва - фізичні особи мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів за єдиним податком шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку.

Ставка єдиного податку для суб`єктів малого підприємництва - фізичних осіб встановлюється місцевими радами за місцем їх державної реєстрації залежно від виду діяльності і не може становити менше 20 гривень та більше 200 гривень на місяць.

Суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа сплачує єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України.

Відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах:

до місцевого бюджету - 43 відсотки;

до Пенсійного фонду України - 42 відсотки;

на обов`язкове соціальне страхування - 15 відсотків (у тому числі до Державного фонду сприяння зайнятості населення - 4 відсотки) для відшкодування витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням.

Згідно з пунктом 6 Указу №727/98 суб`єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

З аналізу наведених положень законодавства випливає, що належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом того факту, що позивач в період з 01.01.2001 по 31.12.2001 здійснював підприємницьку діяльність із застосуванням спрощеної системи оподаткування, є свідоцтво про сплату єдиного податку.

Позивачем такого доказу не подано.

З наведених підстав суд не приймає до уваги квитанції від 17.05.2011, 20.07.2001, 20.08.2001 про сплату єдиного податку, які подані позивачем.

Отже, період з 01.01.2001 по 31.12.2001 не може бути зарахований до страхового стажу позивача.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі статтею 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Зазначеній нормі кореспондують положення пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України відповідно до яких у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Тому, суд, з метою повного захисту порушених прав позивача, вважає за необхідне задовольнити позов шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягала у не включенні до страхового стажу позивача періодів його роботи в колгоспі ім. Жданова з 14.08.1978 по 08.11.1978, з 09.11.1978 по 10.04.1979, з 11.04.1979 по 03.05.1980, з 01.01.1984 по 14.04.1984 та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок пенсії позивачу з дати її призначення, зарахувавши до його страхового стажу періоди роботи в колгоспі ім. Жданова з 14.08.1978 по 08.11.1978, з 09.11.1978 по 10.04.1979, з 11.04.1979 по 03.05.1980, з 01.01.1984 по 14.04.1984, з урахуванням раніше виплачених сум.

Судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача (частина 1 статі 139 КАС України).

Керуючись статтями 2, 5-10, 20, 22, 25, 47, 72-77, 90, 132, 139, 143, 215, 241-246, 250, 251, 255, 263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місцезнаходження: пл. Соборна, 3, м, Слов`янськ, Донецька область, 84122, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, яка полягала у не включенні до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи в колгоспі ім. Жданова з 14.08.1978 по 08.11.1978, з 09.11.1978 по 10.04.1979, з 11.04.1979 по 03.05.1980, з 01.01.1984 по 14.04.1984.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з дати її призначення, зарахувавши до його страхового стажу періоди роботи в колгоспі ім. Жданова з 14.08.1978 по 08.11.1978, з 09.11.1978 по 10.04.1979, з 11.04.1979 по 03.05.1980, з 01.01.1984 по 14.04.1984, з урахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Повний текст рішення складений 01 липня 2022 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя А.І. Циганенко