Справа № 140/15909/21
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2022-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/15909/21 пров. № А/857/7397/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ковельського міськрайонного центру зайнятості про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою Ковельського міськрайонного центру зайнятості на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2022 року (суддя першої інстанції Ковальчук В.Д., м. Луцьк)

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Ковельського міськрайонного центру зайнятості про визнання протиправними дії по припиненню з 22.11.2021 виплати допомоги по безробіттю та зобов`язання розпочати виплату допомоги по безробіттю з 22.11.2021 до дати працевлаштування, але який не перевищує 360 календарних днів.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2022 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ від 23.11.2021 №НТ211122 про припинення виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 з 22.11.2021. Зобов`язано Ковельський міськрайонний центр зайнятості розпочати виплату ОСОБА_1 допомоги по безробіттю з 22.11.2021 до дати працевлаштування, але який не перевищує 360 календарних днів.

Не погодившись із рішенням, вважаючи таке ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, його оскаржив Ковельський міськрайонний центр зайнятості. Просить скасувати оскаржене рішення 18.03.2022 та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що відповідно до статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років, а для осіб, зазначених у частині другій статті 6 цього Закону та абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", - 180 календарних днів. Враховуючи, що дворічний період щодо виплати позивачу допомоги по безробіттю розпочався 21.11.2019, то виплата його допомоги по безробіттю правомірно припинена 26.11.2021.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом було призначено апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження без виклику сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до Ковельського МРЦЗ. На підставі поданих ним заяв та на підставі ч. 2, 4 ст.22 та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» 14.11.2019 йому надано статус безробітного. Позивачу призначено допомогу по безробіттю з 21.11.2019 та в цей же день розпочато її виплату.

10 лютого 2020 року ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю та припинено реєстрацію в Ковельському МРЦЗ у зв`язку з працевлаштуванням.

За період перебування на обліку позивачу виплачено допомогу по безробіттю за 72 дні. Відповідно залишок допомоги по безробіттю на який мав право позивач у випадку його реєстрації впродовж дворічного періоду становив 288 днів.

У подальшому 26.10.2021 ОСОБА_1 на підставі поданих ним заяв та керуючись ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення», п.1 ст.22, п.1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» надано статус безробітного та призначено допомогу.

28.10.2021 розпочато виплату допомоги по безробіттю ОСОБА_1 .

Наказом від 23.11.2021 №НТ211122 ОСОБА_1 з 22.11.2021 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку з закінчення строку її виплати відповідно до підпункту 12 пункту 1 статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Відповідач вважає, що в даному випадку, дворічний період розпочався 21.11.2019 (з 8 дня після реєстрації безробітного) та закінчився 22.11.2021 (відповідного місяця та числа другого року). Отже, позивачу призначено допомогу по безробіттю в межах дворічного періоду, тому 22.11.2021 припинено позивачу виплату допомоги по безробіттю.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо припинення виплати позивачу допомоги по безробіттю є протиправними та суперечать положенням Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», тому відповідач зобов`язаний розпочати виплату позивачу такої допомоги за проміжок часу, що починається з 22.11.2021 до дати працевлаштування, але який не перевищує 360 календарних днів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 №1533-III (далі Закон №1533-III) загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років, а для осіб, зазначених у частині другій статті 6 цього Закону та абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", - 180 календарних днів.

У разі чергового визнання в установленому порядку застрахованої особи безробітною у межах двох років, протягом яких виплачується допомога по безробіттю, тривалість її виплати враховується сумарно.

Пунктом 12 частини 1 статті 31 Закону №1533-III передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі закінчення строку їх виплати;

Згідно з абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15.06.2015 №613 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.07.2015 за № 821/27266 (далі Порядок №613) (чинного, на момент призначення позивачу допомоги у 2019 році), загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю застрахованим особам не може перевищувати 360 календарних днів (особам передпенсійного віку - не більше 720 календарних днів) протягом двох років з дня її призначення.

Відповідно до пункту 10 розділу ІІ Порядку №613 допомога по безробіттю призначається в межах дворічного періоду, який починається з восьмого календарного дня після реєстрації безробітного та закінчується відповідного місяця та числа другого року. Початком наступного дворічного періоду є відповідно день призначення допомоги по безробіттю після закінчення попереднього дворічного періоду.

Дворічний період продовжується на строк дії поважних причин, зазначених у підпункті 2 пункту 2 розділу III цього Порядку, за умови реєстрації (перереєстрації) безробітного не пізніше 30 календарних днів після закінчення дії зазначених причин.

Пунктом 11 розділу ІІ Порядку №613 передбачено, що виплата допомоги по безробіттю призначається в межах дворічного періоду з урахуванням продовженого на строк дії поважної причини, визначеної в підпункті 2 пункту 2 розділу 3 цього Порядку.

У межах дворічного періоду кількість днів виплаченої допомоги по безробіттю враховується сумарно за всіма випадками реєстрації (перереєстрації) безробітного з урахуванням днів скорочення тривалості виплати допомоги по безробіттю.

У разі повторної реєстрації (перереєстрації) безробітного в межах дворічного періоду йому виплачується відповідний залишок допомоги по безробіттю.

Зареєстрованим безробітним, які в поточному дворічному періоді отримали допомогу по безробіттю в повному обсязі, допомога по безробіттю призначається на наступний дворічний період за умови їхньої повторної реєстрації після працевлаштування.

Також згідно з абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 06.04.2020 № 624 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.06.2020 за № 821/27266 (далі Порядок №620) (чинного, на момент призначення позивачу допомоги у 2021 році), загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю застрахованим особам не може перевищувати 360 календарних днів (особам передпенсійного віку - не більше 720 календарних днів) протягом двох років з дня її призначення.

Пунктами 11-12 розділу ІІ Порядку №6624 передбачено, що допомога по безробіттю призначається в межах дворічного періоду, який починається з восьмого календарного дня після реєстрації безробітного (або з першого календарного дня у період проведення заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) та закінчується відповідного місяця та числа другого року. Після закінчення зазначеного дворічного періоду, наступний дворічний період починається з дня призначення допомоги по безробіттю за умови наступної реєстрації особи як безробітної після працевлаштування та набуття страхового стажу.

Дворічний період продовжується на строк дії поважних причин, зазначених у частині першій статті 22 Закону, за умови реєстрації (перереєстрації) безробітного не пізніше 30 календарних днів після закінчення дії зазначених причин.

Виплата допомоги по безробіттю призначається в межах дворічного періоду з урахуванням продовженого періоду на строк дії поважної причини, визначеної в частині першій статті 22 Закону. У межах дворічного періоду кількість днів виплаченої допомоги по безробіттю враховується сумарно за всіма випадками реєстрації (перереєстрації) безробітного з урахуванням днів скорочення тривалості виплати допомоги по безробіттю. У разі повторної реєстрації безробітного в межах дворічного періоду йому виплачується допомога по безробіттю, що дорівнює залишку днів від загальної тривалості допомоги по безробіттю.

У разі якщо особою використано право на допомогу по безробіттю в межах дворічного періоду, на наступний дворічний період особа набуде право на допомогу по безробіттю за умови її повторної реєстрації як безробітної після працевлаштування та набуття страхового стажу.

Встановлено та матеріалами справи підтверджено, що допомога по безробіттю позивачу виплачувалася з 21.11.2019 по 09.02.2020 та з 28.10.2021 по 21.11.2021. Загальна кількість календарних днів допомоги складала 98 днів, тобто менше ніж 360 календарних днів протягом встановлених законом двох років з 21 листопада 2019 року по 21 листопада 2021 року, що не заперечується відповідачем.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про те, що відповідач не мав правових підстав для припинення виплати ОСОБА_1 допомоги по безробіттю з 22 листопада 2021 року.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23.06.2020 у справі 308/13678/16-а.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під ефективним засобом (способом) судового захисту слід розуміти такий, що призводить до бажаних наслідків, дає найбільший ефект для відновлення юридичного становища особи, яке існувало до порушення її прав чи законних інтересів. Тому ефективний спосіб захисту має забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) засіб захисту повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9).

З огляду на вказане та з метою ефективного захисту порушеного права позивача, судом першої інстанції правильно задоволено позовні вимоги шляхом визнання протиправним та скасування наказу від 23.11.2021 №НТ211122 про припинення виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 з 22.11.2021 та зобов`язання відповідача розпочати виплату ОСОБА_1 допомоги по безробіттю з 22.11.2021 до дати працевлаштування, але який не перевищує 360 календарних днів.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ст.139 КАС України, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Ковельського міськрайонного центру зайнятості залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 березня 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар