Справа № 810/3124/16
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2022-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

29 червня 2022 року Київ №810/3124/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В., розглянувши у письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Парком Транс" до Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Парком Транс" (далі ТОВ "Парком Транс") з позовом до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (далі відповідач), Державної податкової інспекції в Обухівському районі Головного управління ДФС в Київській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 24.05.2016 №/1135 та №/1137.

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 17.10.2016 відкрито провадження в адміністративній справі №810/3124/16, витребувано докази по справі від сторін, закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Згідно з ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.10.2016, позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Парком Транс", в частині позовних вимог до Державної податкової інспекції в Обухівському районі Головного управління ДФС у Київській області, залишена без розгляду.

У судовому засіданні 30.11.2016 позивачем подано заяву про зміну предмету позову, у якій позивач просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 24.05.2016 №/1135 та від 30.09.2016 №, прийняті Києво-Святошинською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області (правонаступником ДПІ в Обухівському районі) за наслідками процедури адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень від 24.05.2016 №/1135 та №/1137.

Протокольною ухвалою суду від 30.11.2016 заяву позивача про зміну предмету позову прийнято до розгляду судом.

Відповідно до постанови Київського окружного адміністративного суду від 25.01.2017, яка залишена без змін, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2017, позовні вимоги задоволені.

Постановою Верховного Суду від 14.03.2018 постанову Київського окружного адміністративного суду від 25.01.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2017 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції у цій справі та направляючи її на новий розгляд Верховний Суд виходив із того, що суди не досліджували ТТН в контексті змісту та обсягу операцій з придбання нафтопродуктів та газу, їх переміщення з пункту відвантаження у пункт призначення, а лише обмежились висновками про їх відповідність формі 1-ТТН.

Верховний Суд зазначив, що наявні у справі ТТН містять інформацію, яка вказує лише на внутрішнє переміщення нафтопродуктів ТОВ "Парком Транс" в межах нафтобази, яку орендує сам позивач та в межах резервуарів і ємностей, що розташовані за однією адресою.

Так, приймаючи рішення у даній справі, суди попередніх інстанцій не надали юридичної оцінки і доводам відповідача щодо підтвердження товарно-транспортними накладними лише факту внутрішнього переміщення нафтопродуктів в межах нафтобази, а також про те, що реалізовані позивачем у період з липня по жовтень 2015 року у рамках договору комісії паливно-мастильні матеріали були вироблені безпосередньо позивачем та не оподатковані акцизним податком.

Зокрема, Верховний суд у постанові від 14.03.2018 звернув увагу, що судам слід ретельно з`ясувати характер та зміст спірних операцій між позивачем та ТОВ "Укртрансоіл-2009", дослідити не лише договори укладені з останнім, а також інші укладені на його реалізацію первинні документи, пов`язані з їх виконанням та які належить складати залежно від певного виду господарської операції, в сукупності з іншими доказами, і на підставі цього зробити вмотивований висновок про те, чи відбувся дійсний рух активів між учасниками відповідних операцій, а також встановити наявність зв`язку між фактом придбання товарів (послуг) з понесенням інших витрат із господарською діяльністю платника податку та використання цих товарів у господарській діяльності. При цьому, при дослідженні даних про рух активу з`ясувати яким чином транспортувався товар і до ТОВ "Укртрансоіл-2009" та встановити джерело походження цього товару.

У зв`язку з чим, також підлягають встановленню обставини щодо обсягів нафтопродуктів самостійно виготовлених позивачем у спірний період, з яких задекларовано та сплачено акцизний податок, придбаних та реалізованих ним.

Відповідно підлягають дослідженню доводи податкового органу щодо перевищення обсягів реалізації позивачем бензину моторного марки А-95, бензину моторного марки А-92, газу скрапленого та дизпалива порівняно з обсягами, зазначеними в прибуткових накладних та ВМД.

Окрім того, судами попередніх інстанцій було встановлено, що висновки податкового органу про безтоварність фінансово-господарських операцій позивача та ТОВ "Укртрансоіл-2009" ґрунтуються також на висновках документальних перевірок ТОВ "Укртрансоіл-2009", які були призначені на підставі підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України згідно постанови слідчого з ОВС відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Київській області від 10 березня 2015 року та від 19 червня 2015 року (№0000004 та №0000117).

При цьому, судами попередніх інстанцій в судових рішеннях було відзначено лише про відсутність кримінальних проваджень за фактами фіктивного підприємництва відносно посадових осіб ТОВ "Укртрансоіл-2009" та відсутність відомостей про те, що останні заперечували б факт складання первинних документів від імені ТОВ "Укртрансоіл-2009" чи свою причетність до господарської діяльності ТОВ "Укртрансоіл-2009".

В той же час, як випливає з вказаних постанов, ТОВ "Укртрансоіл-2009" здійснювало виготовлення палива без реєстрації платником акцизного податку.

Встановлення даних обставин є важливим для правильного вирішення даної справи по суті в частині доведення обставин щодо походження нафтопродуктів та донарахування акцизного податку.

Зазначена адміністративна справа 05.04.2018 надійшла до Київського окружного адміністративного суду. Автоматизованою системою документообігу суду визначено Басая О.В. головуючим суддею, що буде розглядати дану адміністративну справу.

Київський окружний адміністративний суд 10.04.2018 постановив ухвалу про прийняття адміністративної справи №810/3124/16 до провадження, визначив, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання.

Згідно з ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.06.2018, суд продовжив строк підготовчого провадження у даній справі на 30 днів.

Київський окружний адміністративний суд 04.07.2018 постановив ухвалу, якою закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги мотивовані безпідставністю висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки від 12.04.2016 №434/10-37-22-02/38510873 про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "Парком Транс" з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2015 по 31.12.2015.

Позивач стверджує, що правомірно сформував дані бухгалтерського та податкового обліку за наслідками взаємовідносин з ТОВ "Укртрансоіл-2009", господарські операції з вказаним контрагентом підтверджені належним чином складеними первинними документами, які містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяги спірних операцій, зокрема, договорами, податковими і видатковими накладними.

За наведених обставин позивач вважає, що висновки, викладені в акті перевірки є необґрунтованими, а прийняті за результатами розгляду акта перевірки податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Відповідач позов не визнав та подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що під час проведення перевірки позивачем не було надано товарно-транспортні накладні, які підтверджували б факт поставки товару позивачу від ТОВ "УкрТрансОіл-2009".

Зокрема, між ТОВ "Парком Транс" як Комісіонером та ТОВ "Укртрансоіл-2009" як Комітентом укладено договір комісії від 31.10.2014 №31-К, у порядку та на умовах якого Комісіонер зобов`язувався за дорученням Комітента за комісійну плату реалізувати за рахунок Комітента, але від свого імені продукцію, кількість, якість та мінімальна ціна якої наведена у специфікації до договору

На виконання умов договору комісії від 31.10.2014 №31-К у липні та серпні 2015 року ТОВ "Укртрансоіл-2009" передало ТОВ "Парком Транс" паливно-мастильні матеріали (бензин у кількості 840,15 тон, дизельне паливо у кількості 300 т, газ скраплений у кількості 1513,759 тон) на загальну суму 36217889,25 грн, що підтверджується видатковими накладними №7478 від 21.07.2015 на суму 1105975,20 грн, №7479 від 22.07.2015 на суму 5206647,60 грн, №7480 від 23.07.2015 на суму 6625000,00 грн, №7481 від 24.07.2015 на суму 1209768,00 грн, №7485 від 23.07.2015 на суму 3237647,39 грн, №7486 від 24.07.2015 на суму 3743291,44 грн, №7482 від 25.07.2015 на суму 4642657,80 грн, №7483 від 27.07.2015 на суму 1316992,20 грн, №7484 від 28.07.2015 на суму 5052549,62 грн, №7488 від 25.08.2015 на суму 4077360,00 грн.

За фактом відвантаження товарів ТОВ "Укртрансоіл-2009" виписало та зареєструвало податкові накладні на загальну суму 36217889,25 грн, у тому числі ПДВ 6036314,88 грн: №721001 від 21.07.2015 на суму 1105975,20 грн, у т.ч. ПДВ 184329,20 грн, №722001 від 22.07.2015 на суму 5206647,60 грн, у т.ч. ПДВ 867774,60 грн, №723001 від 23.07.2015 на суму 6625000,00 грн, у т.ч. ПДВ 1104166,67 грн, №724001 від 24.07.2015 на суму 1209768,00 грн, у т.ч. ПДВ 201628,00 грн, №723002 від 23.07.2015 на суму 3237647,39 грн, у т.ч. ПДВ 539607,90 грн, №724002 від 24.07.2015 на суму 3743291,44 грн, у т.ч. ПДВ 623881,91 грн, №725001 від 25.07.2015 на суму 4642657,80 грн, у т.ч. ПДВ 773776,30 грн, №727001 від 27.07.2015 на суму 1316992,20 грн, у т.ч. ПДВ 219498,70 грн, №728001 від 28.07.2015 на суму 5052549,62 грн, у т.ч. ПДВ 842091,60 грн, №4 від 25.08.2015 на суму 4077360,00 грн, у т.ч. ПДВ 679560,00 грн.

В оплату за поставлені нафтопродукти та скраплений газ, позивач відповідно до платіжних доручень перерахував на користь ТОВ "Укртрансоіл-2009" кошти на загальну суму 36 217 889,25 грн, що підтверджується платіжними дорученнями з відмітками банку про їх виконання.

Суму податку на додану вартість у розмірі 6 036 314,88 грн за вказаними податковими накладними були включені позивачем до складу податкового кредиту відповідного періоду, про що свідчать Додатки 5 до податкових декларації з ПДВ.

Відповідач звертає увагу, що позивачем надано товарно-транспортні накладні згідно яких транспортування газу здійснювалось на підставі товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів (нафти) за формою №1-ТТН (нафтопродукт).

Натомість, документальним підтвердженням поставки газу повинна бути товарно-транспортна накладна (типова форма №1-ТН, затверджена наказом Міністерства транспорту та Міністерства статистики України від 29.12.19995 №488/346 "Про затвердження типових форм первинного роботи вантажного автомобіля"), а не форма №1-ТТН (нафтопродукт), затверджена Інструкцією №281.

Відповідач наголошує, що з наявних податкових накладних не можливо встановити з якого в який резервуар переміщувався газ.

Також між ТОВ "Парком Транс" як покупцем і ТОВ "УкрТрансОіл-2009" як продавцем було укладено договір купівлі-продажу від 01.04.2015 №44, у порядку та на умовах якого Продавець зв`язувався передати у власність Покупця товар, найменування, кількість ціна та загальна вартість якого визначається у специфікації.

На виконання умов договору купівлі-продажу від 01.04.2015 №44 ТОВ "УкрТрансОіл-2009" поставило ТОВ "Парком Транс" паливно-мастильні матеріали, а саме нафтовий напівфабрикат на загальну суму 70 207,06 грн, що підтверджується видатковою накладною №7487 від 27.07.2015 на суму 70 207,06 грн, у тому числі ПДВ 11 701,18 грн.

За фактом відвантаження товару ТОВ "УкрТрансОіл-2009" виписало та зареєструвало податкову накладну №727002 від 27.07.2015 на загальну суму 70 207,06 грн, у тому числі ПДВ 11 701,18 грн.

Вказані нафтопродукти були оплачені позивачем, що підтверджується платіжним дорученням від 20.10.2015 №8265 з відміткою банку про його виконання.

Суму податку па додану вартість у розмірі 11 701,18 грн за вказаною податковою накладною було включено позивачем до складу податкового кредиту відповідного періоду, про що свідчить Додаток 5 до податкової декларації з ПДВ.

Відповідач зазначає, що за твердженням позивача, при виконанні договору купівлі-продажу від 01.04.2015 №44 фізичного переміщення нафтового напівфабрикату не відбувалось, оскільки попередньо придбаний товар був переданий ТОВ "УкрТрансОіл-2009" позивачеві на відповідальне зберігання.

Разом з тим, відповідач вказує, що під час дослідження даних господарських відносин потрібно встановити питання транспортування вказаних товарів на відповідне зберігання, оскільки товарно-транспортні накладні, які б підтверджували транспортування товару на нафтобазу, яку орендує позивач відсутні.

У судовому засіданні 26.07.2018 суд прийняв рішення про розгляд даної справи у порядку письмового провадження, про що постановив протокольну ухвалу.

Згідно з ухвалою від 29.06.2022, суд замінив відповідача у даній справі на правонаступника - Головне управління ДПС у Київській області як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України.

До суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у даній справі з тих підстав, що даний спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

Розглянувши позовну заяву, клопотання відповідача про закриття провадження у справі, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Положеннями ст. 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Визначене Конвенцією поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Суди повинні керуватися принципом визначеності і не допускати наявності проваджень, а відтак і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того самого предмета судами різних юрисдикцій.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України. Так, згідно з частиною першою цієї статті, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №910/8729/18.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано ПК України.

Разом з тим, відповідно до ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України закріплена спеціальна юридична норма, відповідно до якої до справ, що належать до юрисдикції господарських судів, входять справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, зокрема, справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до ПК України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених ПК України.

Банкрутством як різновидом процедур, що здійснюються в межах спеціалізації господарського судочинства, є судова процедура, яка регламентує правовідносини, що виникають внаслідок нездатності боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів через процедури санації чи ліквідації, які визначені спеціальним Кодексом України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), прийнятим відповідно до Закону України від 18 жовтня 2018 року №2597-VІІІ та введеним в дію з 21 жовтня 2019 року.

Цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи, передбачаючи ряд процесуальних норм, які регулюють порядок здійснення судочинства у цих процедурах (відкриття провадження у справі про банкрутство, види судових рішень у банкрутстві та порядок їх оскарження тощо).

Отже, КУзПБ у порівнянні з попереднім процесуальним законом розширив свою дію щодо суб`єктів, які підпадають під його регулювання (неплатоспроможних фізичних осіб), що зумовило розгляд у господарському суді спорів про неплатоспроможність фізичних осіб, незалежно від того, чи займаються вони підприємницькою діяльністю.

Особливістю провадження у справі про банкрутство є те, що врегулювання правовідносин неплатоспроможності боржника вимагає поєднання в одній процедурі як цивільних, так і адміністративних правовідносин щодо його майна (майнових прав) з метою якнайповнішого задоволення у ній вимог кредиторів - приватних осіб та контролюючих органів з грошовими вимогами до боржника у черговості, визначеній КУзПБ.

Зокрема, з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство наступає строк виконання всіх зобов`язань боржника, що має наслідком обов`язок усіх конкурсних (забезпечених) кредиторів пред`явити вимоги до боржника, а їх задоволення може здійснюватися лише у порядку, передбаченому КУзПБ, та в межах провадження у справі; пред`явлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку, передбаченому цим Кодексом; провадження у справі про банкрутство юридичної особи не підлягає зупиненню (частини чотирнадцята, сімнадцята статті 39 КУзПБ); активи боржника, що перебувають у податковій заставі, можуть бути звільнені господарським судом з податкової застави, про що виноситься ухвала у судовому засіданні за участю контролюючого органу, уповноваженого відповідно до ПК України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень (ч. 10 ст. 41 КУзПБ).

Отже, при врегулюванні відносин неплатоспроможності законодавець відійшов від принципу їх розподілу за ознаками наявності у сторони (кредитора боржника) владних повноважень чи свободи волевиявлення, що характерно для цивільних правовідносин, об`єднавши їх в єдине провадження у справі про банкрутство з огляду на необхідність формування єдиного реєстру грошових вимог кредиторів та задоволення їх згідно з визначеною законом черговістю та пропорційністю. Зазначене дозволяє ефективно захистити право особи (кредитора, боржника) в межах одного судового провадження, уникаючи розподілу його на способи захисту, характерні для окремих юрисдикцій (адміністративної чи цивільної).

Застосувавши принцип концентрації у справі про банкрутство ряду майнових та немайнових спорів, КУзПБ розширив підсудність господарському суду спорів, які виникають у відносинах неплатоспроможності боржника та які раніше розглядалися судами інших юрисдикцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУзПБ, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Частиною 3 ст. 7 КУзПБ визначено процесуальні наслідки щодо необхідності надіслання до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство та який розглядає спір по суті, матеріалів справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство.

Отже, ст. 7 КУзПБ як процесуальним законом змінено юрисдикцію розгляду ряду спорів фізичних осіб - боржників щодо їх майна, які раніше розглядалися у цивільних судах, а також віднесено до господарської юрисдикції ряд інших спорів юридичних осіб, які стосуються майна боржника (юридичної чи фізичної особи), зокрема й тих, які виникають з кредиторами - контролюючими органами щодо сплати податків та зборів.

Так, абз. 4 ч. 2 ст. 7 КУзПБ передбачено, що у разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи. Такі повноваження суду характерні для адміністративного судочинства, яким розглядаються спори осіб із суб`єктами владних повноважень. Отже, законодавцем наділено господарські суди у справі про банкрутство повноваженнями щодо розгляду спору між боржником та суб`єктом владних повноважень за правилами офіційного з`ясування всіх обставин справи, характерними для розгляду адміністративних спорів (щодо виявлення та витребування доказів з ініціативи суду), що не передбачено загальними нормами ГПК України.

Специфіка правовідносин у процедурі банкрутства полягає у необхідності комплексного та збалансованого регулювання приватно-правових та публічно-правових інтересів щодо неплатоспроможної особи, що вимагає застосування приватно-правових та публічно-правових механізмів у ході провадження у справі про банкрутство. У різні періоди свого розвитку законодавець по-різному проводив межу між приватним та публічним інтересом в регулюванні відносин неплатоспроможності. Законодавство про неплатоспроможність є комплексним, воно об`єднує правові норми приватного та публічного права заради досягнення єдиної мети - найбільш повного задоволення у процедурі банкрутства вимог приватних та публічних кредиторів (податкових органів, органів соціального забезпечення), оскільки по завершенню ліквідаційної процедури таке задоволення унеможливлюється ліквідацією юридичної особи чи використанням майна боржника для задоволення вимог інших кредиторів, які включені до реєстру вимог кредиторів в ході провадження у справі про банкрутство.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас урегульована однопредметними нормативно-правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному; звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього; загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - "наступний закон скасовує попередній" (абз. 5 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 03.10.1997 №4-зп).

За загальним правилом, публічно-правові відносини у сфері адміністрування податків, сплати загальнообов`язкових соціальних внесків регулюються податковим кодексом та законами, які визначають порядок виникнення і сплати податкових зобов`язань та зобов`язань зі сплати цих внесків.

Так, ПК України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків і зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження й обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (п. 1.1 ст. 1 ПК України). Вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також елементи податку, підстави надання податкових пільг та порядок їх застосування, відповідальність за порушення податкового законодавства визначаються ПК України або законами, які вносять до нього зміни (ст.ст. 4, 7 ПК України).

Однак, законодавець не ототожнює поняття "виникнення" податкових зобов`язань з поняттями "стягнення податкового боргу" чи "погашення податкового боргу". Процедура стягнення (погашення) податкового боргу може регулюватися ПК України та іншими нормативними актами.

Зокрема, цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені КУзПБ, з банків, на які поширюються норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", проведення комплексних перевірок з метою виявлення фінансових рахунків та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (крім особливостей функціонування єдиного рахунку, подання звітності щодо суми нарахованого єдиного внеску), зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій (п. 1.3 ст. 1 ПК України).

Отже, з прийняттям КУзПБ законодавець змінив правила визначення юрисдикції таких спорів, сконцентрувавши розгляд усіх майнових та ряду немайнових вимог в межах однієї судової процедури банкрутства в судах господарської юрисдикції, задля повного та комплексного вирішення усіх правових проблем неплатоспроможної особи (як фізичної, так і юридичної), яка може бути визнана банкрутом (ліквідована) за наслідком такої процедури, що матиме наслідком закриття (припинення) провадження з розгляду спорів у всіх інших юрисдикційних органах з вимогами до неї.

Спір за позовом боржника про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення є майновим за своєю правовою природою, оскільки за наслідком його розгляду в податкового органу може виникнути право на стягнення з боржника певної грошової суми (майнове право), яка в розумінні статті 190 ЦК України є майном боржника.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 20.05.2020 у справі №1340/3510/18, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 05.07.2019 у справі №826/17147/18.

Отже, вимога особи, щодо якої порушено справу про банкрутство, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення як майновий спір боржника, підлягає розгляду в межах провадження у справі про банкрутство з визначенням юрисдикційності розгляду такого спору господарському суду.

Ініціювання поза справою про банкрутство, у межах якої суд розглядає спори про розмір грошових вимог до боржника, ще однієї справи в суді іншої юрисдикції стосовно наявності (відсутності) податкового боргу, визначеного у податковому повідомленні-рішенні, є неефективним як для захисту прав кредитора, так і для захисту прав боржника. Одночасний розгляд в судах різної юрисдикції спорів, судові рішення у яких впливають на визначення розміру грошових вимог до боржника, може зумовлювати необхідність зупинення провадження у справі про банкрутство цього боржника, що прямо забороняє КУзПБ. Крім того, такий одночасний розгляд може ускладнити формування реєстру вимог кредиторів через необхідність перегляду за нововиявленими обставинами у справі про банкрутство відповідних судових рішень про результат розгляду спірних вимог кредитора. Саме тому процедура розгляду спору щодо оскарження податкового повідомлення-рішення є ефективним способом захисту прав боржника у спорі з уповноваженим державою органом щодо розміру спірної заборгованості такого органу та здійснюється у межах процедури банкрутства відповідного боржника.

Велика Палата Верховного Суду, визначаючи юрисдикційність спорів з майновими вимогами боржника та до боржника, щодо якого здійснюється процедура банкрутства, неодноразово зазначала про необхідність розгляду спорів між боржником та іншими суб`єктами (як органами, наділеними владними повноваженнями, так і суб`єктами приватно-правових відносин) щодо майна боржника в межах процедури банкрутства.

Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №904/1693/19, від 15 січня 2020 року у справі №607/6254/15-ц, від 18 лютого 2020 року у справі №918/335/17, від 15 травня 2019 року у справі №289/2217/17, від 12 червня 2019 року у справі №289/233/18, від 19 червня 2019 року у справі №289/718/18, від 19 червня 2019 року у справі №289/718/18, від 19 червня 2019 року у справі №289/2210/17, а також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі №921/557/15-г/10, від 06 лютого 2020 року у справі №910/1116/18, від 12 січня 2021 року у справі №334/5073/19.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може, за умови своєчасного звернення у справу про банкрутство, реалізувати свої права та отримати задоволення своїх вимог.

КУзПБ та ГПК України є нормативними актами рівної юридичної сили - процесуальними законами, які мають визначену законодавцем сферу правового регулювання. Отже, у випадку колізії норм між статтею 7 КУзПБ та статтею 20 ГПК України повинні застосовуватися ті процесуальні норми, які прийняті пізніше.

Відтак, у правовідносинах щодо визначення розміру податкових зобов`язань боржника у справі про банкрутство шляхом оскарження рішення податкового органу з 21 жовтня 2019 року підлягають застосуванню положення статті 7 КУзПБ, які визначають юрисдикцію розгляду таких спорів у межах провадження у справі про банкрутство у господарському судочинстві.

Такого ж правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.09.2021 у справі №905/2030/19.

Зі змісту позовних вимог слідує, що спір у даній адміністративній справі виник у зв`язку із оскарженням ТОВ "Парком Транс" податкових повідомлень-рішень.

Водночас, суд встановив, що ухвалою Господарського суду Київської області прийнято до розгляду заяву Головного управління ДПС у Київській області про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Парком транс" (справа №911/2623/21).

Вирішення цього спору може залежати, серед іншого, від того, на підставі яких господарських операцій (до моменту порушення справи про банкрутство чи після порушення справи про банкрутство) прийнято оскаржувані рішення податкового органу, оскільки відповідно до ст. 41 КУзПБ на зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, поширюється зупинення виконання боржником зобов`язань, а вимоги щодо сплати таких податків і зборів (обов`язкових платежів) є конкурсними і підлягають задоволенню лише в порядку і в черговості, визначених КУзПБ, а не шляхом надіслання податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 45 КУзПБ, до визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються у межах справи про банкрутство шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом.

Отже, з прийняттям КУзПБ законодавець відніс до юрисдикції господарського суду у справі про банкрутство як розгляд спорів боржника з конкурсними кредиторами, так і розгляд його спорів з поточними кредиторами (ч. 2 ст. 7, абз. 3 ч. 8 ст. 45 КУзПБ), на відміну від попереднього регулювання Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та процесуальними кодексами.

З огляду на обставини здійснення щодо позивача - платника податків провадження у справі про банкрутство підвідомчість цього спору слід визначати із застосуванням положень статті 7 КУзПБ як закону, що прийнятий пізніше, та якими розгляд такого спору віднесено до юрисдикції господарського суду, який здійснює провадження у справі №911/2623/21) про банкрутство ТОВ "Парком Транс".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки заявлені позивачем вимоги не підлягають самостійному розгляду у порядку адміністративного судочинства, клопотання відповідача є обґрунтованим, а провадження у даній справі підлягає закриттю.

Також на виконання вимог ч. 1 ст. 239 КАС України суд роз`яснює позивачеві, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Керуючись статтями 238, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Провадження в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Парком Транс" до Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень закрити.

Роз`яснити сторонам, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Копію ухвали видати (надіслати) особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного ухвали.

Суддя Басай О.В.