Справа № 640/14003/21
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2022-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.
суддів: Парінова А. Б., Ключковича В. Ю.
за участю секретаря: Рожок В. В.

позивача ОСОБА_1 , представників відповідачів Корнейчука О. Л., Васіної І. О., представників третіх осіб: Решетняк Н.Б., Самсоновича О. А., Пшевлоцького Ю. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: 23.11.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної регуляторної служби України, Міністерства юстиції України, треті особи: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, приватне акціонерне товариство "Київстар", товариство з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної регуляторної служби України, Міністерства юстиції України, треті особи: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, приватне акціонерне товариство "Київстар", товариство з обмеженою відповідальністю "Лайфселл", в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправними дії Державної регуляторної служби України з погодження проекту рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації «Про затвердження змін до деяких рішень НКРЗІ з питань надання послуг із перенесення абонентських номерів», схваленого рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації №46 від 09.02.2021 «Про схвалення проекту рішення НКРЗІ «Про затвердження змін до деяких рішень НКРЗІ з питань надання послуг із перенесення абонентських номерів»;

- зобов`язати Міністерство юстиції України скасувати рішення про державну реєстрацію рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації № 107 від 23.03.2021 «Про затвердження Змін до деяких рішень НКРЗІ з питань надання послуг із перенесення абонентських номерів» за № 442-36064 від 05.04.2021.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повнму обсязі, вважаючи, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції прийшов до хибних висновків щодо відсутності порушеного права позивача спірною постановою та відповідно протиправно не вирішив спір по суті.

Апелянт зазначає, що прийняття спірного регуляторного акта відбулось з грубим порушенням норм чинного законодавства, а тому такий підлягає обов`язковому скасуванню.

До Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідачів надійшли відзиви на апеляційну скаргу, відповідно до змісту яких відповідача щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечено.

Крім того, до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшли пояснення третіх осіб щодо заявлено апеляційної скарги. ТОВ «ЛАЙФСЕЛЛ» проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечили посилаючись на відсутність порушеного права позивача, як наслідок, відсутності необхідності судового захисту, натомість, ПАТ «Київстар» вимоги та доводи апеляційної скарги підтримано у повному обсязі.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до приписів частини другої статті 309 КАС України судом постановлено ухвалу про продовження апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та віро встановлено судом першої інстанції, 09 лютого 2021 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації прийнято рішення № 46 «Про схвалення проекту рішення НКРЗІ «Про затвердження змін до деяких рішень НКРЗІ з питань надання послуг із перенесення абонентських номерів», яким відповідно до статей 18, 32, 39 та 63 Закону України «Про телекомунікації», Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 № 1067, враховуючи зауваження та пропозиції, надіслані листом Міністерства цифрової трансформації України від 15.12.2020 N 1/04-4-6785 та листом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 19.01.2021 № 16/01/01-88, вирішено: «Схвалити доопрацьований проект рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації «Про затвердження змін до деяких рішень НКРЗІ з питань надання послуг із перенесення абонентських номерів», що додається.

Згідно із п.2 Рішення №46, Департаменту зв`язку в установленому порядку подати вказаний проект рішення на повторне погодження до заінтересованих державних органів (Міністерство цифрової трансформації України, Державна регуляторна служба України, Адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Антимонопольний комітет України).

18.03.2021 ДРС розглянула проект рішення від 09.02.2021 та листом №1201/0/20-21 повідомила про відповідність проекту рішення НКРЗІ від 09.02.2020 принципам державної регуляторної політики.

05.04.2021 Міністерством юстиції України було зареєстровано за № 442/36064 рішення НКРЗІ № 107 від 23.03.2021 «Про затвердження Змін до деяких рішень НКРЗІ з питань надання послуг із перенесення абонентських номерів».

Вбачаючи наявність порушення власних прав та інтересів через вчинення відповідачами оскаржуваних дій, позивач звернувся до суду з даним позовом і просить його задовольнити.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суду, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, оскільки оскаржуване рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації № 107 від 23.03.2021 «Про затвердження Змін до деяких рішень НКРЗІ з питань надання послуг із перенесення абонентських номерів» за № 442-36064 від 05.04.2021 жодним чином не порушує права, свободи, інтереси чи обов`язки позивача, спірне рішення прийнято у межах повноважень та спосіб, визначені чинним законодавством.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою ст.124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом ч.4 ст.125 КАС України визначено, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

В контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

У Рішенні від 1 грудня 2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам .

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який:

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;

б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;

в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;

г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;

д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;

є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом".

Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість.

Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

З огляду на вимоги статтей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:

(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

(б) пов`язанний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);

(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Вказана правова позиція сформована в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17

Судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке виникло внаслідок існування юридичного спору між особою, та, в даному випадку, суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього розв`язати спір.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов до висновку, що доводи позивача є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

З урахуванням вище наведених загальних підходів, Суд з такими висновками погоджується. Позивач не визначив, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу. Позивач не обґрунтував свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, а покликається на можливе порушення в майбутньому інтересу.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що посилання позивача на те, що його було позбавлено права на участь в обговоренні нормативно-правового акта, надання пропозицій та зауважень, судом відхиляються, адже незалежно від позбавлення / не позбавлення позивача від участі у обговоренні, останнім не надано доказів порушення прав або інтересів нормативно-правовим актом.

Позивач не оскаржує рішення НКРЗІ №107, внаслідок прийняття якого на думку заявника можуть бути порушені його інтереси. На переконання суду, підставами для визнання протиправними дій ДРС, є не будь-які порушення, допущені під час погодження НПА, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на права позивача, однак доказів такого порушення матеріали справи в собі не містять.

Посилання апелянта на виникнення додаткових ризиків заволодіння третіми особами його абонентським номером, а враховуючи той факт, що позивач є адвокатом, це зумовлює додаткові ризики для нього в силу розміщення всіх його даних у відкритому доступі, судом відхиляються, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями ДРС щодо узгодження рішення НКРЗІ №46 і можливим шахрайством з номером позивача.

Відтак, суб`єктивна незгода позивача із правомірністю оскаржуваних дій ДРС не є підставою для застосування заходів судового захисту у випадку відсутності порушеного права, яке власне і є передумовою для звернення особи до суду з відповідним позовом. Рішення суду не може бути направлене на майбутнє та ставитись в залежність від обставин, які настануть або не настануть.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції та відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної регуляторної служби України, Міністерства юстиції України, треті особи: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, приватне акціонерне товариство "Київстар", товариство з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 30.06.2022)