Справа № 420/16032/21
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2022-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/16032/21
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді - доповідача - Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Інституту Військово-морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Командування військо-морських сил Збройних сил України, Інституту Військово-морських Сил Національного університету "Одеська морська академія", про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Командування Військово - Морських Сил Збройних Сил України, Інституту Військово-Морський Сил Національного університету "Одеська морська академія",, в якому просив визнати протиправними дії Інституту Військово-Морський Сил Національного університету "Одеська морська академія" відносно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні з позивачем за період 03.08.2020 року по 31.08.2021 року; зобов`язати Інститут Військово-Морський Сил Національного університету "Одеська морська академія" виплатити грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два місяці.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що при звільненні з військової служби відповідачем не проведено з ним повного розрахунку, зокрема не виплачено індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з чим він вимушений був звернутися до суду. Рішенням суду було зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з березня 2015 року по 28 лютого 2018 року. Відповідні кошти були перераховані на банківський рахунок позивача 31.08.2021 року, на виконання рішення суду у праві № 420/5958/21, однак відповідачем не було виплачено середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим він звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Інституту Військово-Морський Сил Національного університету "Одеська морська академія" щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Зобов`язано Інститут Військово-Морський Сил Національного університету "Одеська морська академія" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку з ним при звільненні у розмірі 7тис (сім тисяч) грн.

У задоволені решти позовних вимог - відмовлено.

Справу в суді першої інстанції розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження.

В апеляційній скарзі, Інститут Військово-Морський Сил Національного університету "Одеська морська академія", посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2022 року та прийняти нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що судом першої інстанції при вирішенні спору не враховано, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, не поширюються норми Кодексу законів про працю України, в тому числі і ст.117 вказаного Кодексу. Також апелянт зауважував на тому, що на момент звільнення, у позивача були відсутні будь-які претензії щодо розрахунку по виплаті індексації грошового забезпечення. На думку апелянта, судом першої інстанції залишено поза увагою, що позивач пропустив строк звернення до суду, та не враховано правового висновку Верховного Суду, викладеного постанові від 11.02.2021 року по справі 240/532/20, згідно з яким за вказаними спірними правовідносинами, відповідно до ч.2 ст.122 КАС України, встановлений місячний строк звернення до суду.

Позивач, ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на доводи ідентичні доводам, викладені у позовній заяві, та які узгоджуються із висновками суду першої інстанції, зазначає про необґрунтованість апеляційної скарги, у зв`язку з чим просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року - залишити без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , проходив військову службу у Збройних Силах України.

12.06.2020 року ОСОБА_1 подав рапорт на ім`я начальника Інституту ВМС Національного університету "Одеська морська академія" про відсутність наміру продовжувати військову службу, та про звільнення з лав Збройних Сил України та здійснення усіх виплат перед звільненням, зокрема: грошове забезпечення, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку учасникам бойових дій, індексацію грошового забезпечення (т.1 а.с.26).

Наказом командувача Військово - Морських Сил Збройних Сил України № 174 від 22.06.2020 року капітана 2 рангу ОСОБА_1 звільнено у запас відповідно до п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за пп. «а» (закінчення строку контракту) (т. 1 а.с.29).

Наказом начальника Інституту Військово-морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" №131 від 08.07.2020 року визначено вважати ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас, визначено таким, що справи та посаду здав та визначено розмір та обсяг виплат (т.1 а.с.32).

Втім, при звільненні позивачу не нарахована та не виплачена індексація грошового забезпечення, що слугувало підставою для звернення позивача до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року по справі №420/5958/21 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з березня 2015 року по 28 лютого 2018 року. Зобов`язано Інститут Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з березня 2015 року по 28 лютого 2018 року.

На виконання рішення суду позивачу нарахована та виплачена 31.08.2021 року шляхом зарахування на картковий рахунок грошові кошти у сумі 6339,83 грн. (т.1 а.с.40).

Вважаючи протиправною затримку повного розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Інститут Військово-морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" всупереч нормам чинного законодавства не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні, а тому наявні підстави для стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби.

Водночас, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, суд застосував принцип співмірності та визначив, що середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби має бути виплачений позивачеві в сумі 7000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Як зазначено у частині першій статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно матеріалів справи Наказом Інституту ВМС НУ "ОМА" №131 від 08.07.2020 року ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас. В наказі відомостей про нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення не міститься.

Також матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що після звільнення позивача зі служби на виконання рішення суду у справі № 420/5958/21 позивачу виплачена індексація грошового забезпечення 31.08.2021 року шляхом зарахування на картковий рахунок грошові кошти у сумі 6339,83 грн. - індексація грошового забезпечення за період з березня 2015 року по 28 лютого 2018 року.

За загальним правилом та сталою судовою практикою пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпПУ визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим ст.116 КЗпПУ на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбаченіст.117 КЗпПУ, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17 аналізуючи застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ дійшла до висновку, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно дост.117 КЗпПУ, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпПУ обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1ст.117 КЗпПУ переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст.117 КЗпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, тобто застосувавши принцип співмірності.

В силу приписів ч.5 ст. 242 КАС України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач при звільненні позивача не здійснив нарахування та виплату всіх належних позивачу коштів, а саме індексації грошового забезпечення за період з березня 2015 року по 28 лютого 2018 року, а нарахування та виплата компенсації здійснена 31.08.2021 року на виконання рішення суду у сумі у сумі 6339,83 грн. Тобто, період затримки розрахунку при звільненні складає з 03.08.2020 року по 31.08.2021 року.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, стосовно часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку починаючи з 03.08.2020 року по день фактичного розрахунку та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за затримку розрахунку при звільненні кошти у розмірі 7000,00 грн.

Наведений висновок суду першої інстанції узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.01.2022 року по справі 240/12167/20 та у постанові від 10.02.2022 року по справі № 580/2264/20 стосовно права позивача на такі виплати та щодо застосування принципу співмірності.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції спростовуються викладеним та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апелянта стосовно пропуску строку звернення до суду, із посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.02.2021 року по справі № 240/532/20, колегія суддів вважає помилковими, оскільки суд касаційної інстанції у вказаній постанові визначив, що місячний строк розраховується з моменту повного розрахунку із військовослужбовцем. Так, згідно матеріалів справи позивач звернувся до адміністративного суду з позовом 02.09.2021 року, а остаточний розрахунок з позивачем здійснений 21.08.2021 року (виплата індексації грошового забезпечення згідно судового рішення), що свідчить про дотримання позивачем строку звернення до суду.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Інституту Військово-морських Сил Національного університету "Одеська морська академія"- залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Командування військо-морських сил Збройних сил України, Інституту Військово-морських Сил Національного університету "Одеська морська академія", про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного тексту судового рішення 30.06.2022р.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Шеметенко Л.П. Турецька І.О.