Справа № 240/8345/19
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 року м. Житомир справа № 240/8345/19

категорія 112030100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лавренчук О.В., суддів Нагірняка М.Ф., Панкеєвої В.А.,

за участю заявника ОСОБА_1 ;

представника заявника - адвоката Гарбузюка О.О.;

представника МОУ - Москаленка А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом №40 від 29 березня 2019 року, а саме пункт 10, який стосується ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення йому 2-ї групи інвалідності, а саме 20 грудня 2018 року відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 з урахуванням раніше виплаченої суми.

Рішенням Житомирського окружного адміністратвиного суду від 04 липня 2019 року, яке залишене буз змін постановою Верховного Суду від 01.10.2020, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовлено в повному обсязі.

До суду 06.05.2022 надійшла заява представника позивача про перегляд судового рішення у зв`язку з виключними обставинами. В обґрунтування заяви вказує, що при розгляді справи судом було встановлено, що позивачу з 28.11.2016 під час первинного огляду органами МСЕК встановлено III групу інвалідності в наслідок травми, захворювання, ТАК пов`язані із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12ААА №901250 від 02.12.2016. У зв`язку з цим була виплачена грошова допомога в сумі 217500,00 грн. В подальшому, з 18.12.2018 позивачу встановлено II групу інвалідності внаслідок захворювання, ТАК пов`язані із захистом Батьківщини, про що видано довідку МСЕК серії 12 ААБ № 101885 від 20.12.2018. Оскільки між цими подіями минуло понад два роки, суд посилаючись на абз. 2 п. 4 ст. 16-3 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ визначив, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 06.04.2022 року № П р(ІІ)/2022 по справі №3-192/2020(465/20) було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами. Пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами, визнаний неконституційним, втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане. В даному випадку рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 06.04.2022 року № 1-р(ІІ)/2022 по справі № 3-192/2020(465/20) являється виключною обставиною для перегляду рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04.07.2019 року по справі № 240/8345/19.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 12.05.2022 відкрито провадження за виключними обставинами. Призначено відкрите судове засідання на 30.06.2022.

Відзив на заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами надійшов до суду 13.06.2022. Заперечуючи щодо задоволення заяви, відповідач вказує, що згідно з резолютивною частиною Рішення Конституційного Суду України від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)2022 (справа N 3-192/2020(465/20) п. 4 ст. 16-3 Закону втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 06.04.2022. Таким чином, наявність зазначеного Рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, оскільки на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття судових рішень положення п. 4 ст. 16-3 Закону, які визнані неконституційними, були чинними та підлягали застосуванню. Враховуючи положення чинного на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття судових рішень п. 4 ст. 16-3 Закону, а також те, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду у справі №240/8345/19, переглянути яке за виключними обставинами просить ОСОБА_1 , у задоволенні позову відмовлено, Міноборони наголошує, що дане судове рішення не може вважатись невиконаним в розумінні положень п. 1 ч. 5 статті 361 КА.С України, оскільки таке рішення не передбачає примусового його виконання.

Ухвалою суду від 14.06.2022 постановлено: "клопотання ОСОБА_2 , представника Міністерства оборони України про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задовольнити. Провести судове засідання 30 червня 2022 року о 10:00 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у системі відеоконференцзв`язку EаsyCon.".

В судовому засіданні заявник та його представник заяву підтримали, представник відповідача заперечував щодо перегляду судового рішення за виключними обставинами.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення заявника, його представника та заперечення представника відповідача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Встановлено, що згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААА № 901250 від 02.12.2016 позивачу встановлено 3 групу інвалідності з 28.11.2016, причина: захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини (а.с.25).

У зв`язку із встановленням 3-ої групи інвалідності позивачу виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 217 500 грн., що не заперечується сторонами.

Під час повторного огляду 20 грудня 2018 року ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності з 18 грудня 2018 року внаслідок захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини, що підтверджується копією довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 101885.

Позивач звернувся до ОВК з заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому інвалідності II групи внаслідок травми, поранення, захворювання, отриманих під час виконання службових обов`язків в зоні АТО, яку направило до Міністерства оборони України.

Пунктом 10 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 29 березня 2019 року №40 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги на підставі абз. 2 п. 4 ст. 16-3 Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", так як групу інвалідності змінено понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності. Крім того, у вказаному протоколі зазначено, що у зв`язку із встановленням позивачу III групи інвалідності, йому виплачено одноразову грошову допомогу в сумі 217500,00 грн.

Позивач, вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, звернувся до суду з даною заявою з метою захисту своїх порушених прав.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі №240/8345/19 відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився і Верховний Суд, вказав, що «оскільки зміна групи інвалідності позивача відбулась понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності, права на здійснення виплати одноразової грошової допомоги, з урахуванням раніше виплаченої суми, позивач не має».

Надаючи правову оцінку обставинам, викладеним у заяві позивача про перегляд рішення суду за виключними обставинами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 4 ст. 16-3 Закону №2011, який набрав чинності з 01.01.2014, визначено: якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) п. 4 ст. 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим, який передбачає, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Отже, станом на день прийняття оскаржуваного позивачем рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні йому одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю другої групи, п.4 ст.16-3 Закону №2011 передбачав обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, дворічним строком.

Рішенням Конституційного Суду України від 06.04.2022 №1-р(II)/2022 у справі №3-192/2020(465/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011.

При цьому суд вважав, що невиправданим законодавчо обмежувати часовими рамками (строком у два роки) настання причиново - наслідкового зв`язку між пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим особою під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням нею обов`язків військової служби, та динамікою стану здоров`я. Такий правоприпиняльний (преклюзивний) строк має бути об`єктивно оцінений, обумовлений індивідуальним станом здоров`я кожної особи, яка отримала поранення (контузію, травму або каліцтво) під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням нею обов`язків військової служби, в межах розумного строку.

Отже, оспорювані приписи Закону, якими встановлено обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років, не узгоджуються з засадничими конституційними цінностями, зокрема такими, як принцип поваги до захисту прав людини, принцип верховенства права в аспекті домірності та вимог щодо соціального захисту військовослужбовців (статті 3, 8, 17, 46 Конституції України).

У пункті 2 резолютивної частини Рішення №1-р(II)/2022 визначено, що пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011 зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічні положення містяться у статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13 липня 2017 року № 2136-VIII.

Окрім цього у ст.97 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13 липня 2017 року № 2136-VIII визначено, що КСУ у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України "Про чинність Закону України "Про Рахункову палату", офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 150 Конституції України, а також ч. 2 ст. 70 Закону України "Про Конституційний Суд України" стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення КСУ мають пряму дію.

Системний аналіз вказаних вище норм розділу ХІІ Конституції України (Конституційний Суд України) та Закону України "Про Конституційний Суд України" дає підстави для висновку про те, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Рішення Конституційного Суду України в обов`язковому порядку поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням (п. 9.9 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 922/1391/18).

Такий правовий висновок вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19.

Отже, пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII не підлягає застосуванню з 06.04.2022, що прямо встановлено Рішенням №1-р(II)/2022.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Враховуючи викладене суд зазначає, що наявність Рішення №1-р(II)/2022 не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, крім того, на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття рішення судом першої інстанції положення вказаної норми були чинними та підлягали застосуванню.

Також, колегія суддів враховує, що положеннями частини першої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто, зокрема, за виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Частиною шостою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 368 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду. Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами Верховний Суд може також скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції.

Колегія суддів зазначає, що положення пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України містять імперативний припис, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки за умови, якщо таке рішення суду ще не виконане.

Слід звернути увагу, що словосполучення "ще не виконане", яке вживається у пункті 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачає множинного тлумачення або множинного його розуміння, а також розширеного тлумачення. Вказана процесуальна норма має імперативний характер, є чіткою та не може бути застосована інакше ніж це передбачено процесуальним законодавством.

Враховуючи вказані положення чинного законодавства, а також, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року, про перегляд якого за виключними обставинами з відповідною заявою звернувся представник позивача, у задоволенні позову відмовлено, колегія суддів зазначає, що не може вважатись невиконаним, в розумінні положень пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду, що набрало законної сили та яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки таке рішення не передбачає примусового його виконання.

Аналогічна правова позиція висловлена у справі №808/2492/18, у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2018 року у справі № 755/4893/18 (755/18431/15-а), у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 805/550/16-а, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутності правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі №240/8345/19.

Разом з тим, суд звертає увагу, що після втрати чинності пунктом 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", позивач має право повторно звернутись до відповідача із відповідною заявою з метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому інвалідності 2 групи.

Керуючись статтями 243, 248, 256, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року за виключними обставинами в адміністративній справі №240/8345/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Залишити в силі рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 липня 2019 року у справі №240/8345/19.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання колегією суддів.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Головуючий суддя О.В. Лавренчук

Судді М.Ф. Нагірняк

В.А. Панкеєва