Справа № 260/4395/21
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2022-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 260/4395/21 пров. № А/857/7062/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Большакової О.О., Затолочного В.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2022 року про закриття провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Великобийганської сільської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Іванчулинець Д.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

24 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Великобийганської сільської ради, в якому просила: визнати незаконним рішення від 02 серпня 2021 року № 505 про відмову їй у наданні дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки; зобов`язати надати дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки із земель КСГП «Дідівське» Берегівського району (в межах схеми розпаювання) на підставі її заяви від 20 липня 2021 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26 квітня 2017 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) розміром 1,71 умовних кадастрових гектарів у КСГП «Дідівське» в порядку спадкування за її матір`ю ОСОБА_2 , яка у свою чергу, успадкувала це право від ОСОБА_3 . В подальшому з метою реалізації свого права на земельну частку подала до Великобийганської сільської ради заяву, у якій просила виділити їй земельну частку в натурі однією земельною ділянкою площею 1,71 га в межах земель КСГП «Дідівське», а також просила надати дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. Однак, Великобийганська сільська рада рішенням від 02 серпня 2021 року № 505 відмовила їй у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою у зв`язку з тим, що до заяви не додано оригінал сертифікату та графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Вважає таку відмову протиправною, стверджує, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією; документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є, зокрема, свідоцтво про право на спадщину. Зазначає, що до заяви долучала нотаріально посвідчену копію свідоцтва про право на спадщину, тому такий документ, відповідно до приписів ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», є самостійним документом, який посвідчує право на земельну частку (пай), і долучати в такому разі оригінал сертифікату немає необхідності та і по суті неможливо, адже він був вилучений під час оформлення свідоцтва. Вказує, що Законом не передбачено обов`язок особи, яка звертається до сільської ради із клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації додавати графічні матеріали щодо бажаного місцезнаходження ділянки, а тому відмова з підстав недолучення таких матеріалів є незаконною і неконституційною.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року провадження в адміністративній справі № 260/4395/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Великобийганської сільської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що фактично спір стосується погодження меж між земельними ділянками ОСОБА_1 та надання дозволу на розробку відповідної технічної документації на відповідну ділянку, яку остання набула в порядку спадкування. Відтак, цей спір не пов`язаний безпосередньо із захистом прав, свобод чи інтересів позивачів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку безпосередньо органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що крім скасування оскаржуваного рішення сільської ради також ставиться вимога зобов`язати Великобийганську сільську раду надати дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки із земель КСГП «Дідівське» Берегівського району (в межах схеми розпаювання) на підставі її заяви від 20 липня 2021 року. Покликаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 вересня 2020 року по справі № 807/2306/16, вказує, що розгляд вимог позивача до суб`єктів владних повноважень щодо оскарження їхніх рішень, дій чи бездіяльності в питанні прийняття рішення про виділення земельної частки (паю) у натурі (на місцевості), яке належить до сфери земельних відносин, і вирішення земельного спору, який виник із приводу цих вимог, здійснюється в порядку адміністративного судочинства. Звертає увагу на те, що посилання в оскаржуваній ухвалі на постанову Верховного Суду від 15 листопада 2019 року у справі № 189/1381/16-а (спір між двома особами щодо меж земельної ділянки) та постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 826/4509/17 (де мова йшла про юрисдикцію у спорі по суті між двома фізичними особами, кожна з яких претендувала на одну і ту саму ділянку) не мають жодного відношення до розглядуваної справи, адже у даному випадку спір стосується тільки адміністративних повноважень сільської ради, яка розглядає заяву позивача стосовно надання дозволу на розробку технічної документації на земельну ділянку.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 26 квітня 2017 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) розміром 1,71 умовних кадастрових гектарів у КСГП «Дідівське» в порядку спадкування за її матір`ю ОСОБА_2 , яка у свою чергу, успадкувала це право від ОСОБА_3 (а.с.9).

20 липня 2021 року позивач подала до відповідача заяву, у якій просила виділити їй земельну частку (пай) в натурі (на місцевості) однією земельною ділянкою площею 1,71умовних кадастрових гектарів згідно схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) в КСГП «Дідівське» та надати дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки (а.с.6-8).

Рішенням позачергової дванадцятої сесії VIІІ скликання Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 02 серпня 2021 року № 505 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі за адресою: Закарпатська область, Берегівський район, на території Великобийганської сільської ради, орієнтовною площею 1,7100 га за цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (код КВЦПЗ 01.01). Причиною відмови стало те, що до заяви не додано оригінал сертифікату та графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (а.с.10).

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що у даному випадку має місце спір про право, який підлягає розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

У Преамбулі Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» , (далі Закон № 899-IV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що цей Закон визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв).

Згідно з абзацами другим, третім частини першої статті 1, частиною першою, абзацом першим частини другої статті 2 цього Закону право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є свідоцтво про право на спадщину.

Згідно зі статтею 3 Закону № 899-IV підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Відповідно до статті 5 Закону № 899-IV сільська рада в межах повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема: розглядає заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймає рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняє списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняє місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); надає землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядає та погоджує проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовує проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом; оформляє матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Сільські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

У частині першій статті 9 Закону № 899-IV передбачено, що розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 11 Закону № 899-IV встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Земельні ділянки, які будуть використовуватися їх власниками, самостійно закріплюються межовими знаками встановленого зразка кожна окремо. Встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-IV, (далі Закон № 858-IV) технічна документація із землеустрою сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

Статтею 25 Закону № 858-IV встановлено, що документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Одним із видів документації із землеустрою є технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до положень статті 55 Закону № 858-IV у разі якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельних ділянок комунальної власності у власність чи користування, така технічна документація розробляється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України (у випадках, передбачених законом).

Згідно з статтею 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року № 3613-VI відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Відповідно до абзацу третього пункту 1, абзацу першого пункту 2, пунктів 5, 6 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Згідно з частиною першою, абзацом другим частини другої, частинами третьою, четвертою, сьомою, дев`ятою, десятою статті 79-1 Земельного кодексу України (далі ЗК України) формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Винесення в натурі (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до пунктів г) і ґ) частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини або виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

У статтях 125, 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з пунктами 2, 3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2004 року № 122 «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками» в редакції, чинній на час розгляду спору, організація робіт з розподілу земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), здійснюється відповідною сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією за місцем розташування земельних ділянок згідно з проектом. У разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про: коригування проекту землевпорядною організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі № 1-6/2010 за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України констатував, що системний аналіз положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин. Відповідно до пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності. За Конституцією і законами України публічно-правові спори в Україні розглядають і вирішують суди загальної юрисдикції в порядку кримінального та адміністративного судочинства. Як далі зазначив Суд, вирішення земельних спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів, крім публічно-правових спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою, у якій просила виділити їй земельну частку (пай) в натурі (на місцевості) однією земельною ділянкою площею 1,71 умовних кадастрових гектарів згідно схеми поділу земель колективної власності на земльні частки (паї) в КСГП «Дідівське» та надати дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. До заяви долучила нотаріально посвідчену копію свідоцтва на право на спадщину за законом НМО № 317830, копію сертифікату серії ЗК 3 0023145, копію паспорта громадянина України, копію РНОКПП, копію схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) в КСГП «Дідівське» Берегівського району Закарпатської області (розробленої Госпрозрахунковим виробничим бюро Закарпатського обласного управління земельних ресурсів Деркомзему України згідно договору № 64 від 18 грудня 1997 року, копію розпорядження голови Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 04 вересня 1998 року № 539 «Про затвердження технічної документації по передачі в натурі земельних часток (паїв) земель КСГП «Дідівське» та виготовлення і видачі державних актів на право приватної власності на землю на території Дийдянської сільської ради (а.с.6-8).

Однак, колегія суддів вказує, що в матеріалах справи немає жодних доказів, що свідчать про набуття ОСОБА_1 права власності або користування на спірну земельну ділянку. Згідно з листом інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_4 (кваліфікаційний сертифікат № 010435 від 16 травня 2016 року) ФОП ОСОБА_4 було розроблено технічну документацію у 2019 році на ОСОБА_1 , але у зв`язку із непогодженням органу місцевого самоврядування технічної документації, земельній ділянці не було присвоєно кадастровий номер, і не було передано у приватну власність (а.с.59).

Колегія суддів зазначає, що питання виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) врегульовані законодавством, насамперед Законом № 899-IV, у якому регламентовано суб`єктів права на земельну частку (пай), послідовність дій останніх, підстави для виділення земельних ділянок в натурі, компетентні органи, які розглядають звернення щодо виділення земельних часток на місцевості. У цьому та кореспондуючих йому законодавчих актах встановлені повноваження останніх й описано точний і зрозумілий опис послідовності (алгоритм) їхніх дій та рішень. За законом реалізація питання про виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) віднесена до повноважень органів місцевого самоврядування.

Таким чином, в контексті спірних відносин, для офіційного визнання і підтвердження державою факту набуття права власності на земельну ділянку (пай), отриману в порядку спадкування, особі необхідно здійснити наступні дії:

звернутися до відповідної сільської, селищної міської ради (якщо земельна ділянка знаходиться у межах населеного пункту) або районної державної адміністрації (якщо земельна ділянка розташована за межами населених пунктів) із письмовим клопотанням про передачу у власність відповідної земельної ділянки та надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

До заяви необхідно додати: копію сертифікату за земельну частку (пай), копію свідоцтва про вступ у спадщину або нотаріально посвідчений договір про набуття права власності на земельну частку (пай) або рішення суду про визнання права власності на земельну частку (пай);

після отримання рішення відповідного органу місцевого самоврядування чи розпорядження районної державної адміністрації, власнику земельної частки (паю) необхідно звернутися до землевпорядної організації та укласти договір на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

За результатами розробки даної технічної документації власнику видають Витяг з Державного земельного кадастру.

Отримавши Витяг з Державного земельного кадастру, власнику земельної ділянки необхідно звернутися до державного реєстратора або до нотаріуса, та здійснити реєстрацію права власності на земельну ділянку.

За результатами реєстрації особа отримує Свідоцтво на право власності на нерухоме майно.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що технічна документація щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) це один з видів землевпорядної документації, отримання дозволу на виготовлення якої є етапом процедури відведення безоплатно у приватну власність громадян земельних ділянок.

У земельному законодавстві поняття «проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок» та «технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» не є тотожними, однаковими за своїм змістом та відповідно за процедурою виконання цієї документації. Законодавець відносить проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до різних за своєю суттю документів із землеустрою.

Суд апеляційної інстанції зазначає, шо, якщо орган, який наділений повноваженнями на прийняття рішення про виділення земельної ділянки на місцевості, ці повноваження буде використовувати чи застосовувати не на підставі чи всупереч вимогам законодавства, то тоді може виникнути спір, в основі якого перебуватиме ймовірне порушення, недотримання або невиконання в іншій формі вимог закону, які зачіпатимуть права чи інтереси особи. Такий спір буде прямо пов`язаний з владно-управлінськими функціями органу місцевого самоврядування.

Коли спір, стороною в якому є орган державної влади чи місцевого самоврядування, суть якого полягатиме в основному в тому, що ці органи не діють у законодавчо визначеному порядку, поза межами повноважень чи із порушеннями, то такий спір набуває ознак публічно-правового спору, оскільки юридичний характер державного розсуду в цих спірних правовідносинах надає діям та рішенням суб`єкта владних повноважень ознак публічності, які регулюються публічно-правовими нормами.

У такому правовому відношенні суб`єкт владних повноважень не має можливості вирішувати спір автономно, керуючись власною волею, вільно від законодавчих положень чи іншим способом, характерним для приватноправових відносин.

Відповідно до пунктів 2, 7 частини першої статті 2 КАС України під публічно-правовим спором розуміється спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; а під суб`єктом владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

Згідно з пунктом першим частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Проаналізувавши суть спірних правовідносин у цій справі та суб`єктний склад її учасників, колегія суддів приходить до висновку, що на розгляд вимог ОСОБА_1 до Великобийганської сільської ради щодо оскарження рішення від 02 серпня 2021 року № 505 про відмову у наданні дозволу на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, яке відноситься до сфери земельних відносин, і вирішення земельного спору, який виник з приводу цих вимог, поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у цій справі немає правових і фактичних підстав вважати, що спірні відносини ґрунтуються на набутому праву приватної власності на земельну частку, яке засвідчується державним актом на право приватної власності на землю.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що у цій справі спір стосується погодження меж між земельними ділянками ОСОБА_1 , оскільки у даній справі відсутній спір із іншою особою про право власності, судом першої інстанції не вастановлено ознаки порушення приватного права чи інтересу позивача.

Помилковим є також покликання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на постанову Верховного Суду від 15 листопада 2019 року у справі № 189/1381/16- та постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 826/4509/17, оскільки обставини у даних справах суттєво відрізняються, у справі № 189/1381/16-а був наявний спір між двома особами щодо меж земельної ділянки, у справі № 826/4509/17 був спір між двома особами, кожна з яких претендувала на одну і ту саму земельну ділянку.

Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 заявила про своє право на земельний пай на підставі свідоцтва про право на спадщину, і реалізовувала його шляхом подання заяви до відповідача про виділення земельної частки в натурі на місцевості.

Чи законні, обґрунтовані й слушні такі її вимоги, а відтак, чи законно й правомірно діяв суб`єкт владних повноважень, належить вирішити за наслідками розгляду цієї справи, який має відбутися за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином цей спір пов`язаний безпосередньо із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку безпосередньо органу місцевого самоврядування, що виключає його розгляд у порядку цивільного судочинства.

Вищезазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 807/2306/16.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосується тільки адміністративних повноважень сільської ради, яка розглядає заяву позивача стосовно надання виділення земльної частки (паю) в натурі (на місцевості) та дозволу на розробку технічної документації на земельну ділянку.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваної ухвали суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування такого рішення із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 312, ст. 315, ст. 317, ст. 320, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2022 року про закриття провадження у справі № 260/4395/21 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. О. Большакова
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 30 червня 2022 року.