Справа № 120/3453/22
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2022-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 липня 2022 р. Справа № 120/3453/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до командира Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними, скасування наказу та поновлення на посаді

УСТАНОВИВ

15.04.2022 у Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до командира Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач).

У позовній заяві позивач просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не недотримання процедур і правил його звільнення з військової служби, виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення з 30.03.2022;

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 30.03.2022 № 59 в частині звільнення з посади стрільця 2-го відділення контрдиверсійної боротьби 1 взводу контрдиверсійної боротьби роти контрдиверсійної боротьби 120 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил Територіальної оборони «Південь» Сил територіальної оборони Збройних Сил України;

- зобов`язати відповідача поновити його у списках особового складу Військової частини НОМЕР_2 на посаді стрільця 2-го відділення контрдиверсійної боротьби 1 взводу контрдиверсійної боротьби роти контрдиверсійної боротьби 120 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил Територіальної оборони «Південь» Сил територіальної оборони Збройних Сил України з 30.03.2022.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що із 24.02.2022 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

30.03.2020 відповідачем прийнято рішення про звільнення його зі служби відповідно до підпункту «а» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (досягнення граничного віку перебування на військовій службі).

Позивач зазначає, що його звільнення проведено із порушенням встановленої процедури та за відсутності для цього підстав. Зауважує, що звільнення відбулося під час хвороби та перебування на стаціонарному лікуванні. Звертає увагу, що відповідачем помилково застосовано Закон при визначенні нормативної підстави припинення служби. Зокрема акцентує увагу, що Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не підлягає застосуванню до правовідносини щодо проходження військової служби добровольцями Сил територіальної оборони Збройних Сил України, а тому передбачений цим законом граничний вік перебування на військовій службі на нього не поширюється.

Вважаючи дії відповідача щодо недотримання встановлених законодавством України процедур звільнення з посади протиправними, а наказ про звільнення незаконним, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою від 20.04.2022 відкрито провадження у справі та, відповідно до ст. 262 КАС України, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено 15-ти денний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 КАС України та витребувано додаткові докази.

26.04.2022 позивачем подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою від 27.04.2022 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову відмовлено.

10.05.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 51-63).

Обґрунтовуючи відзив відповідач зазначив, що до правовідносин пов`язаних із проходженням позивачем військової служби підлягає застосуванню Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних силах України. Вважає, що підстави та процедура звільнення позивача узгоджуються із приписами вказаних нормативно - правових актів. Відповідач просить врахувати, що при оформленні оскарженого наказу було допущено помилку в частині його порядкового номеру причиною якої став великий обсяг кадрової роботи у військовій частині пов`язаної із проведенням мобілізації військовослужбовців.

Щодо аргументів позивача про звільнення під час тимчасового перебування на лікуванні, то відповідач зазначає, що про факт тимчасової непрацездатності позивач не інформував командира військової частини у порядку встановленому законодавством. Тому його твердження про порушення вказаної гарантії є безпідставними.

16.05.2022 від позивача надійшла заява про забезпечення доказів шляхом їх витребування (а.с. 69-74).

Ухвалою від 18.05.2022 заяву про забезпечення доказів призначено до розгляду у судовому засіданні на 23.05.2022.

У судовому засіданні 23.05.2022 позивач заявив усне клопотання про відкликання заяви про забезпечення доказів та залишення її без розгляду.

Ухвалою від 23.05.2022 задоволено клопотання позивача про відкликання заяви про забезпечення доказів та залишено її без розгляду.

30.05.2022 позивачем подано заяву яка за своєю правовою природою є заявою про уточнення позовних вимог (а.с. 106-111).

Із урахуванням заяви від 30.05.2022 кінцева редакція позовних вимог сформована у такій редакції:

- визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача (посадової особи військової частини НОМЕР_2, якій Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України було надано право присвоєння військових звань, призначення на посади, укладення і продовження строку контракту, звільнення з військової служби військовослужбовців Військової частини НОМЕР_2 станом на 30.03.2022) щодо недотримання процедур і правил його звільнення з військової служби, виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення з 30.03.2022;

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача (посадової особи військової частини НОМЕР_2, якій Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України було надано право присвоєння військових звань, призначення на посади, укладення і продовження строку контракту, звільнення з військової служби військовослужбовців Військової частини НОМЕР_2 станом на 30.03.2022) по особовому складу від 30.03.2022 в частині його звільнення з посади стрільця 2-го відділення контрдиверсійної боротьби 1 взводу контрдиверсійної боротьби, роти контрдиверсійної боротьби 120 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил Територіальної оборони "Південь" Сил територіальної оборони Збройних Сил України;

- зобов`язати відповідача поновити його у списках особового складу Військової частини НОМЕР_2 на посаді стрільця 2-го відділення контрдиверсійної боротьби, 1 взводу контрдиверсійної боротьби, роти контрдиверсійної боротьби 120 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил Територіальної оборони "Південь" Сил територіальної оборони Збройних Сил України з 30.03.2022.

31.05.2022 на адресу суду від позивача надійшло клопотання про витребування додаткових доказів (а.с. 112-117).

Ухвалою від 03.06.2022 клопотання позивача про витребування доказів задоволено частково. Витребувано у Військової частини НОМЕР_2 належним чином засвідчені копії таких документів: наказу Військової частини НОМЕР_2 від 24.02.2022 № 1 про прийняття ОСОБА_1 на службу; наказу Військової частини НОМЕР_2 від 30.03.2022 № 59 про звільнення ОСОБА_1 зі служби; витягів із книги реєстрації документів, створених військовою частиною про реєстрацію наказів Військової частини НОМЕР_2 від 24.02.2022 № 1 та № 33, від 30.03.2022 № 58 та № 59; аркуша бесіди з військовослужбовцем ОСОБА_1 перед звільненням його з військової служби та докази ознайомлення із наказом про звільнення зі служби.

10.06.2022 на виконання вимог ухвали суду від 03.06.2022 відповідач надав витребувані судом документи (а.с. 128-137).

Інших заяв по суті учасники справи у встановлені судом строки не подали, що не є перешкодою для продовження розгляду справи та ухвалення рішення.

Надавши оцінку аргументам заяв по суті справи та поданим сторонами письмовим доказам, суд встановив таке.

Із витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 24.02.2022 № 1 (по особовому складу) встановлено, що ОСОБА_1 із 24.02.2022 зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_3 на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця 2-го відділення 1-го взводу роти контрдиверсійної боротьби 120 окремої бригади територіальної оборони Регіонального управління Сил Територіальної оборони «Південь» Сил територіальної оборони Збройних Сил України (а.с. 15, 129). На підставі вказаного наказу прийнято наказ від 24.02.2022 № 33 (по стройовій частині) (а.с. 130).

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 30.03.2022 № 58 (№ 59) (по стройовій частині) позивача звільнено з військової служби відповідно до підпункту «а» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (досягнення граничного віку перебування на військовій службі). З 30.03.2022 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (грошового та речового), та із 31.03.2022 знято з котлового забезпечення (а.с.14, 131).

Вказані накази від 24.02.2022 № 1, від 24.02.2022 № 33 та від 30.03.2022 № 58 зареєстровані у відповідних книгах обліку наказів (а.с. 133-137).

Позивач визнає, що наказ про його звільнення з військової служби вручено йому під розписку цього ж дня - 30.03.2022 (а.с. 5).

Позивач зазначає, що він проходив службу у складі сил територіальної оборони Збройних Сил України. Не заперечуючи того, що на момент прийняття наказу про звільнення зі служби він досяг шістдесятирічного віку зазначає, що для військовослужбовців Сил територіальної оборони ЗСУ граничного віку перебування на службі не встановлено, а норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у цій частині не застосовуються. Вказане питання є ключовим при розгляді цієї справи.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Правові та організаційні засади національного спротиву, основи його підготовки та ведення, завдання і повноваження сил безпеки та сил оборони унормовані Законом України «Про основи національного спротиву» від 16 липня 2021 року № 1702-IX (далі - Закон від 16 липня 2021 року № 1702-IХ).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ, складовими національного спротиву є територіальна оборона, рух опору та підготовка громадян України до національного спротиву.

Територіальна оборона складається з військової, цивільної та військово-цивільної складових (абз. 2 ч. 1 ст. 4 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ).

Військова складова територіальної оборони включає органи в тому числі військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України (ч. 2 ст. 4 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ).

Провідна роль в організації та виконанні завдань територіальної оборони належить Силам територіальної оборони Збройних Сил України, до яких належать, з поміж інших суб`єктів, бригади Сил територіальної оборони Збройних Сил України (п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ).

Відповідно до п. 1-2 ч. 1 ст. 8 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ, військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України утворюються та функціонують:

1) у кожній зоні територіальної оборони та додатково в кожному місті, чисельність населення якого перевищує 900 тисяч мешканців, як бригади Сил територіальної оборони Збройних Сил України;

2) у кожному районі територіальної оборони та додатково в кожному адміністративному центрі області як батальйони Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

Судом встановлено, що позивач проходив службу у складі 120-ї окремої бригади територіальної оборони (Військова частина НОМЕР_2), яка є кадрованим формуванням військ територіальної оборони України у Вінницькій області. Бригада перебуває у складі оперативного командування «Південь».

Щодо правил комплектування Сил територіальної оборони Збройних Сил України (Сили ТО ЗСУ), суд зазначає, що згідно п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ, комплектування військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України в особливий період здійснюється військовослужбовцями за контрактом, за призовом особами офіцерського складу та територіальним резервом.

Громадяни України зараховуються до складу військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України за місцем своєї реєстрації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ, громадянин України які на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України вважаються добровольцями Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

Відповідач у відзиві звертає увагу на те, що позивача зараховано для проходження військової служби як військовослужбовця по мобілізації, а не добровольця Вінницької Територіальної оборони.

Однак, проаналізувавши долучені до матеріалів справи кадрові документи, які стосуються прийняття та звільнення позивача зі служби, зокрема наказ № 1 від 24.02.2022, № 33 від 24.02.2022, № 58 від 30.03.2022 суд доходить висновку, що позивач вважався добровольцем Сил територіальної оборони Збройних Сил України, а не військовослужбовцем призваним за мобілізацією як про це вказує відповідач.

При розгляді справи судом встановлено окремі помилки при оформлені відповідачем документів щодо позивача, зокрема у частині формулюванні підстав зарахування позивача до списків особового складу Військової частини та розбіжності у номерах наказів про звільнення. Однак, виявлені недоліки не є істотними та не впливають на правову кваліфікацію звільнення позивача і висновки суду щодо її правомірності чи не правомірності, адже ключове питанням при розгляді цієї справи полягає у тому, чи були підстави для продовження позивачем проходження служби з огляду на досягнення ним граничного віку.

Щодо правил комплектування Сил територіальної оборони Збройних Сил України, то суд зазначає, що згідно п. 15 ч. 1 ст. 1 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ, сили територіальної оборони Збройних Сил України - окремий рід сил Збройних Сил України, на який покладається організація, підготовка та виконання завдань територіальної оборони.

Доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ).

Аналізуючи правовий статус, мету створення, завдання, структуру, систему управління військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України, суд зазначає, що такі являються утвореними відповідно до Закону від 16 липня 2021 року № 1702-IХ військовим формуванням у складі Збройних Сил України.

Особи які проходять службу у складі Сил ТО ЗСУ вважаються військовослужбовцями, складають військову присягу (про що зазначав сам позивач у позові) та повинні дотримуватися при виконанні службових обов`язків статутів Збройних Сил України.

Одним із військових статутів є Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, що затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV.

Відповідно до ч. 2 Вступу до вказаного Статуту, ним керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Вказана норма підкреслює поширення норм Статуту на усі без виключення військові частини, у тому числі військові частини Сил ТО ЗСУ, де проходив службу позивач.

Згідно ст. 3 розділу «Загальні положення» Статуту, військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України (до числа яких належить в тому числі ВЧ де проходив службу позивач), є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Відтак, обов`язковою умовою проходження військової служби в усіх військових формуваннях, є з поміж іншого, придатність до неї за віком.

Позивач під час проходження військову службу належав до рядового складу військовослужбовців (звання «солдат»).

Згідно п.п. «а» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах:

2) під час воєнного стану: а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі.

Граничний вік проходження військової служби встановлений ст. 22 Закону від 25 березня 1992 року № 2232-XII.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 22 Закону від 25 березня 1992 року № 2232-XII, граничний вік перебування на військовій службі встановлюється: 7) для військовослужбовців, які проходять військову службу під час особливого періоду, з числа осіб: рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу - до 60 років.

Частиною 2 ст. 22 Закону від 25 березня 1992 року № 2232-XII передбачено, що військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань, які мають високу професійну підготовку, досвід практичної роботи на займаній ними посаді, визнані військово-лікарською комісією придатними за станом здоров`я для проходження військової служби, на їх прохання можуть бути залишені на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, встановлений частиною першою цієї статті, на строк до 5 років у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто, на момент прийняття наказу про його звільнення зі служби (30.03.2022) він досяг встановленого Законом граничного віку перебування на військовій службі, адже його вік становив повних 68 роки.

Відтак, приймаючи наказ про звільнення позивача на підставі підпункту «а» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (досягнення граничного віку перебування на військовій службі), відповідач діяв у відповідності із приписами Закону.

Як встановлено, зараховано позивача до списків особового складу частини з метою проходження військової служби - 24.02.2022. Тобто, навіть на момент початку проходження військової служби позивач вважався непридатним до служби за віковим критерієм та не міг бути прийнятим на службу. Допущену помилку відповідач пояснював значним обсягом кадрової роботи військової частини у перший день воєнного стану.

Попри це, суд вважає, що виправлення вказаної помилки відразу після її виявлення у спосіб звільнення позивача із підстави «досягнення граничного віку перебування на військовій службі» узгоджується із нормою п.п. «а» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону, адже умову для застосування при прийнятті наказу вказаної норми дотримано. Такою умовою є перевищення віку позивача гранично допустимого віку перебування на військовій службі.

В протилежному випадку, залишення позивача на військовій службі, попри його бажання та висловлені стійкі патріотичні настрої, було б не лише порушенням правил встановлених нормою п.п. «а» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону, але й створювало б загрозу позивачу адже цілком очевидно, що фізіологічні можливості участі особи у виконанні військового обов`язку та завдань територіальної оборони в умовах воєнного стану у віці, що значно перевищує граничний вік перебування на службі могло б спричинити реальний ризик для життя та здоров`я позивача. Саме з метою врахування можливостей людини щодо виконання тих чи інших обов`язків і встановлено віковий ценз, як обов`язкову умову проходження військової служби.

Отже, приймаючи наказ про звільнення позивача зі служби відповідно до підпункту «а» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (досягнення граничного віку перебування на військовій службі), відповідач діяв на підставі та у межах повноважень, а також у спосіб, що встановлений Законом від 25 березня 1992 року № 2232-XII. Тому позовні вимоги про скасування наказу задоволенню не підлягають.

Щодо аргументів позивача про звільнення його під час хвороби та стаціонарного лікування, суд зазначає наступне.

Із матеріалів справи встановлено, що 29.03.2022 командиром військової частини НОМЕР_2 полковником ОСОБА_2 в присутності начальника відділу персоналу майора ОСОБА_3 проведено із позивачем бесіду з метою повідомлення про майбутнє звільнення та його підстави. Факт бесіди задокументовано аркушем бесіди від 29.03.2022 (а.с. 132).

Позивачем до суду подано копію рапорту від 30.03.2022 у якому він повідомляє, що із 11:00 30.03.2022 перебуватиме на стаціонарному лікуванні (а.с. 16). На рапорті проставлена резолюція в.о. ком.роти від 30.03.2022: «звернутися до лікувального закладу в/ч НОМЕР_2».

Разом із цим, судом оглянуто копію витягу із Журналу реєстрації документів, створених військовою частиною НОМЕР_2 (а.с. 60-61) та встановлено, що рапорт позивача не зареєстрований у військовій частині у порядку встановленому Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України затвердженою Наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 № 124, а тому вважається не доведеним до відома командира військової частини в порядку передбаченому законодавством.

При цьому із рапорту начальника медичної служби О. Орловського командиру військової частини НОМЕР_2 (вх. № 437 від 05.05.2022) встановлено, що ОСОБА_1 до медичного пункту військової частини не звертався, на лікування не направлявся, а записи щодо нього в амбулаторному журналі чи книзі стаціонарних хворих відсутні (а.с. 59).

Крім цього, із ст. 1 Закону від 25 березня 1992 року № 2232-XII випливає, що військовослужбовці - це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формувань.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону від 25 березня 1992 року № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

У свою чергу, статтею 3 Кодексу законів про працю України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Враховуючи правову природу та особливості проходження військової служби суд зазначає, що військовослужбовці, в тому числі Сил ТО ЗСУ не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу особливого характеру. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

Відтак, суд критично оцінює аргументи позивача про те, що на правовідносини щодо проходження ним служби поширюються загальні гарантії передбачені нормами трудового законодавства щодо недопустимості звільнення під час тимчасової непрацездатності.

До того ж, беручи до уваги підставу звільнення позивача зі служби (у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на службі) його тимчасова непрацездатність не впливає на дату звільнення та не може бути ознакою неправомірності самого звільнення.

Відтак, вказаний позивачем аргумент не є підставою як для визнання протиправними дій відповідача в процесі звільнення так і для скасування наказу про звільнення.

За таких умов не підлягають задоволенню і позовні вимоги про поновлення позивача на службі оскільки вони є похідними від вимог про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити повністю, адже ознак неправомірності звільнення позивача із військової служби судом при розгляді справи не встановлено.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат сторонами не подано, питання про розподіл судових витрат у цій справі суд не вирішує.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;

Відповідач: Командир Військової частини НОМЕР_2 - АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_4.

Суддя Богоніс Михайло Богданович