Справа № 200/18480/21
Суддя: Хохленков О.В.
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року Справа№200/18480/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хохленкова О.В. за участю секретаря судового засідання Перерви Д.В.

за участі:

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача 1: не з`явився,

представника відповідач 2 : не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

16 грудня 2021 року на адресу Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив наступне.

15.08.1995 позивач був прийнятий на службу до органів внутрішніх справ України. Із набуттям чинності Закону України «Про Національну поліцію» 06.11.2015 року був звільнений з ОВС та з 07.11.2015 року прийнятий на службу до Національної поліції.

У період з 19.06.2017 року по 31.03.2021 року проходив службу на посаді оперуповноваженого Донецького управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.

На підставі наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 26.03.2021 № 89 о/с був звільнений зі служби в поліції за власним бажанням з 31.03.2021 року.

Рішенням комісії Національної поліції України від 23.12.2016 року № 8/І/У/93 позивачу надано статус учасника бойових дій, про що Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області 17.01.2017 видане посвідчення серії НОМЕР_1 .

Таким чином з 23.12.2016 на нього поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасники бойових дій мають право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Під час роботи у Донецькому управлінні Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, такого виду відпустки у 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роках позивачу не надавались.

Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України матеріальна допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у 2021 році позивачу також не надавалась.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію», грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону. Під час проходження служби у Донецькому управлінні Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України в період з 19.06.2017 по листопад 2017 р., в порушення вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.

На цих підставах просить суд:

Визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною, а саме Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, , 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, б. 10, що полягає у відмові виплатити мені як учаснику бойових дій компенсації за невикористані відпустки 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 років, у розмірі 42506, 80 грн., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення у 2021 році, в розмірі 35827, 06 грн., індексації сум грошового забезпечення з 19.06.2017 по листопад 2017 р., середнього заробітку у розмірі 17913, 53 грн., за весь час затримки повного розрахунку з 31.03.2021 по день ухвалення судового рішення.

Зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, , 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, б. 10 виплатити на користь ОСОБА_1 як учаснику бойових дій компенсації за невикористані відпустки 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 років, у розмірі 42506, 80 грн., матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення у 2021 році, в загальному розмірі 35827, 06 грн., індексації сум грошового забезпечення з 19.06.2017 по листопад 2017 р., середнього заробітку у розмірі 17913, 53 грн., за весь час затримки повного розрахунку з 31.03.2021 по день ухвалення судового рішення.

30 грудня 2021 року на адресу суду через його канцелярію надійшла заява позивача про збільшення (уточнення) позовних вимог.

В цієї заяві позивач вказує, що згідно п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасники бойових дій мають право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Під час роботи в Краматорському відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області такого виду відпустка у 2016 році позивачу не надавалась.

Згідно ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Проте, Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України під час звільнення позивача компенсація за невикористану відпустку за 2016 рік не виплачена.

Середньомісячне грошове забезпечення (середній заробіток) позивача становить 17913, 53 грн., середньоденне грошове забезпечення 607, 24 грн., що підтверджується довідкою про доходи від 13.10.2021 № 148.

Таким чином відпустка за 2016 рік тривалістю 14 днів підлягає компенсації у грошовій формі в сумі 8501, 36 грн. (607, 24 грн. х 14 днів)

Також, позивач вимагає від відповідача виплати в повному обсязі одноразової допомоги при звільненні в сумі 45344, 47 грн.

Окрім цього позивач просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по листопад 2017 року.

Позивач просить суд:

Визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною, а саме Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, , 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, б. 10, що полягає у не виплаті ОСОБА_1 як учаснику бойових дій компенсації за невикористану відпустку 2016 року у розмірі 8501,36 грн., у відмові виплатити ОСОБА_1 у повному обсязі одноразову грошову допомогу у розмірі 45344, 47 грн., індексації та виплати сум грошового забезпечення з 07.11.2015 року по листопад 2017 року.

Зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України (, 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, б. 10) виплатити на користь ОСОБА_1 як учаснику бойових дій компенсацію за невикористану відпустку 2016 року, у розмірі 8501, 36 грн., виплатити у повному обсязі одноразову грошову допомогу - додатково у розмірі 45344, 47 грн., виплатити індексацію сум грошового забезпечення з 07.11.2015 року по листопад 2017 року.

24 січня 2022 року на адресу суду надійшла заява позивача про узагальнення позовних вимог в якій позивач просить суд:

Визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною, а саме ДВБ НПУ, , 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, б. 10, що полягає у відмові виплатити ОСОБА_1 як учаснику бойових дій компенсації за невикористані відпустки 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 р.р., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення у 2021 році, індексації сум грошового забезпечення з 07.11.2015 по листопад 2017 р., одноразової грошової допомоги у повному обсязі, середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку з 31.03.2021 по день ухвалення судового рішення.

Зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме зобов`язати ДВБ НПУ, СДРПОУ 40116086, 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, б. 10 виплатити на користь ОСОБА_1 як учаснику бойових дій компенсації за невикористані відпустки 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 років, у розмірі 51008, 16 грн., матеріальну допомогу для вирішення соціально- побутових питань та на оздоровлення у 2021 році, в загальному розмірі 35827, 06 грн., індексації сум грошового забезпечення з 07.11.2015 по листопад 2017 р., у повному обсязі одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 43954, 25 грн., середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку починаючи з 31.03.2021 по день ухвалення судового рішення у розмірі 17913, 53 грн.

20 січня 2022року відповідачем 1 надано відзив на адміністративний позов, у якому зазначено наступне.

Наказом Департаменту від 07.07.2017 № 175 о/с Позивач був призначений з 19.06.2017 на посаду оперуповноваженого відділу моніторингу та зонального контролю Донецького управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, який прибув з Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Наказом Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 26.03.2021 № 89 о/с ОСОБА_1 відповідно пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнений зі служби в поліції з 31.03.2021 з виплатою компенсації за 11 діб невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році.

Щодо індексації грошового забезпечення за період з 07 11.2015 до листопада 2017 року.

Департамент не мав правових підстав для проведення індексації грошового забезпечення в період з 19.06.2017 до 24.10.2017 у зв`язку з відсутністю на момент виникнення спірних правовідносин законодавчого врегулювання, що унеможливлювало її здійснення.

Крім цього, окремо звертає увагу суду, що у період з 07.11.2015 до 19.06.2017 позивач у Департаменті службу не проходив, грошове забезпечення Департаментом йому не нараховувалося та не виплачувалося.

У період з 07.11.2015 до 19.06,2017 позивач проходив службу у Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області та отримував відповідне грошове забезпечення.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 у цій частині щодо виплати індексації грошового забезпечення у період з 07.11.2015 до 19.06.2017 взагалі є передчасними, оскільки належним відповідачем у даному випадку є саме Головне управління Національної поліції в Донецькій області

Щодо виплати матеріальної допомоги для оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік.

Виплата поліцейським матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється на підставі їх рапортів у розмірі, визначеному керівником органу поліції.

Відповідно до довідки відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ДВЕ НПУ від 29.12.2021 № 195 до ВФЗБО Департаменту рапорти колишнього оперуповноваженого відділу моніторингу та зонального контролю Донецького управління Департаменту підполковника поліції ОСОБА_1 для матеріальної допомоги для оздоровлення за 2021 рік та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік не надходили, така допомога у 2021 році ОСОБА_1 не нараховувалася.

Щодо виплати не у повному обсязі, на думку позивача, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції, виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги.

Законом № 2262 не передбачено жодних строків для виплати такої одноразової допомоги і, відповідно, не передбачено жодної відповідальності, в тому числі у вигляді виплати середнього заробітку за весь час затримки такої виплати.

Натомість, пунктом 8 розділу VI Порядку № 260 закріплено, що одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання центрального органу управління поліцією, органів поліції, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські.

07.10.2021, протягом п`яти робочих днів, визначених Порядком № 260, відповідно до статті 9 Закону №2262, пункту 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 (зі змінами), та пункту 8 розділу II Порядку № 260, належну ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби нараховано у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що становить 92 681,50 грн., яку загальним платіжним дорученням від 07.10.2021 № 1392 Департаментом виплачено на картковий рахунок Позивача у розмірі 91 291,28 грн. (військовий збір - 1 390,22 грн), яка одержана банком 08.10.2021 та оплачена банком 11.10.2021.

Станом на день звільнення місячне грошове забезпечення ОСОБА_1 становило 14 829,04 грн. (2500 грн. (посадовий оклад) + 2200 грн. (оклад за спеціальним званням) + 2350 грн. (надбавка за стаж служби в поліції) + 2820 грн. (надбавка за специфічні умови проходження служби в поліції) + 250 грн. (надбавка за службу в умовах режимних обмежень) + 4709,04 грн. (премія)), що підтверджується довідкою ДВЕ НПУ від 13.10.2021 № 148.

Таким чином, розмір одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції ОСОБА_1 становить 92 681 грн. 50 коп. (25 % місячного грошового забезпечення (14 829,04 грн.)*25 календарних років служби), яку загальним платіжним дорученням від 07.10.2021 № 1392 Департаментом виплачено ОСОБА_3 на картковий рахунок у розмірі 91 291,28 грн. (військовий збір - 1 390,22 грн.) в установлений нормативно-правовими актами п`ятиденний строк у повному обсязі.

Департамент діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначенні статтею 19 Конституції, законами та нормативно-правовими актами України, не спричинивши при цьому порушення прав позивача та норм діючого законодавства України, а тому відсутні підстави для застосування наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України.

На цих підставах в позові просить відмовити.

Відповідач 2 своїм правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався.

Згідно з ч.6 ст.162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначене судове засідання на 19 січня 2021 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року відмовлено в клопотанні представника відповідача про слухання справи в режимі відеоконференції.

19 січня 2022 року суд відклав розгляд справи на 01 лютого 2021 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2022 року суд долучив до справи в якості другого відповідача Головне управління Національної поліції в Донецької області.

01 лютого 2022 року суд відклав розгляд справи на 23 лютого 2021 року.

23 лютого 2022 року позивач в судове засідання з`явився. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача 1 23 лютого 2022 року в судове засідання не з`явився. Був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи.

Представник відповідача 2 23 лютого 2022 року в судове засідання не з`явився. Був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є громадянином України відповідно до паспорту № НОМЕР_2 , виданий 24.06.2020 року орган що видав 1401. РНОКПП № НОМЕР_3 .

Відповідачем 1 є Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України який є юридичною особою .

Відповідачем 2 є Головне управління Національної поліції в Донецькій області яке є юридичною особою .

Позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується рішенням комісії Національної поліції від 23.12.2016 року № 8/У/93 та посвідченням серії НОМЕР_1 виданого 17.01.2017 року.

Згідно із наказом № 89 о/с від 26.03.2021 року ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції. Стаж роботи в поліції для виплати надбавки за вислугу років та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби становить 25 років 07 місяців 17 днів.

Позивач 12.10.2021 року звернувся до відповідача із заявою про виплату йому не доплачених сум грошового забезпечення.

Листом № Д-2547/42-05ЦА/02-2021 від 17.11.2021 року відповідач фактично відмовив позивачу у виплаті цих видів грошового забезпечення.

Згідно з довідкою № 148 від 13.10.2021 року про середньомісячне та середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 його середньомісячне грошове забезпечення дорівнює 17913,53 грн. та середньоденне грошове забезпечення дорівнює 607,24 грн.

Відповідно Довідки про доходи № 41 від 31.03.2021 року нарахована заробітна плата ОСОБА_1 за січень 2021 року складає 19478,97 грн. за лютий 2021 року складає 19779,03 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує наступне.

Щодо строку звернення до суду.

Згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Але, згідно з ч.2 ст.233 КзПП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Оскільки в позові йдеться про спірні відносини позивача з відповідачем пов`язані з виплатою грошового забезпечення, суд вважає що строк звернення до суду позивачем не порушено.

Щодо суті позовних вимог.

Оскільки предметом розгляду даної справи є правовідносини, пов`язані з виплатою різних видів грошового забезпечення працівника Національної поліції за 2016-2021 рік, суд застосовує до цих правовідносин законодавство що діяло на момент їх виникнення.

Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016 -2021 роки.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що позивач є учасником бойових дій, за час служби в ГУ ГП України позивачу не надавалися додаткові оплачувані відпустки та під час звільнення з військової служби не була виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Законом України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію», ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі Закон 3551), ЗУ «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі Закон 504).

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закон України «Про відпустки» від 05.11.1996 №504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-ХІІ; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Закон України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону №580-VIII).

Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок №260; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Указаний нормативно-правовий акт визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС України із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Так, приписами пункту 8 розділу III Порядку №260 поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустки із збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, встановленому за основною (а не тимчасовою) штатною посадою на день вибуття у відпустку.

Водночас положеннями абзаців сьомого та восьмого пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Суд погоджується з розрахунком приведеним позивачем.

Кількість днів додаткової відпустки становить 84 дні. Середньоденний розмір грошового забезпечення становить 607,24 грн.

Загальна сума компенсації за невикористані дні додаткової відпустки становить 51008,16 грн. (84х607,24=51008,16).

Саме в цієї суми підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016 -2021 роки.

Щодо вимоги про виплату в повному обсязі одноразової грошової допомоги при звільненні.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 2 липня 2015 року, який набрав чинності 7 листопада 2015 року (далі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до ст.102 Закону України №580-VIII пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 року №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок №260).

Відповідно до п.2 розділу У1 цього Порядку, передбачено що поліцейським, які звільняються із служби за власним бажанням та мають календарну вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Таким чином, судом встановлено що позивач користується правом на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Щодо розрахунку одноразової грошової допомоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року був затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Згідно з п.2 розділу ІІ цього Порядку, встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців

роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до абзацу третього п.2 розділу ІІ цього Порядку, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Тому, суд розраховує середню заробітну плату позивач виходячи п.2 розділу ІІ Порядку № 100.

З Довідки про доходи № 41 від 31.03.2021 року нарахована заробітна плата ОСОБА_1 за січень 2021 року складає 19478,97 грн. за лютий 2021 року складає 19779,03 грн.

Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 розрахована відповідно до Порядку № 100 становить 19639,00 грн. (19478,97 + 19779,03 : 2 = 19639,00).

25 відсотків цієї заробітної плати становить 4909,75 грн. (19639 х25:100 = 4909,75).

Отже, загальний розмір одноразової грошової допомоги становить 122743,75 грн. (4909,75х25 = 122743,75 грн.

Листом № Д-2547/42-05ЦА/02-2021 від 17.11.2021 року відповідач визнає нарахування одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 в розмірі 92681,50 грн.

Таким чином, недоплата до загального розміру одноразової грошової допомоги становить 30062,25 грн. (122743,75 - 92681,50 = 30062,25).

Саме в цей сумі слід задовольнити позовну вимогу про стягнення одноразової грошової допомоги.

Щодо позовної вимоги про стягнення матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань та на оздоровлення у 2021 році в розмірі 35827,06 грн. суд зазначає наступне.

Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.

Указаний нормативно-правовий акт визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС України із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Відповідно до п.13 цього Порядку поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік може надаватись матеріальна допомога для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення, та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.

Для визначення максимального розміру матеріальної допомоги для оздоровлення або матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань застосовується місячний розмір грошового забезпечення, нарахованого поліцейському за місяць, що передує місяцю, у якому приймається рішення про таку виплату, з розрахунку посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер) та премії.

Виплата поліцейським матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється на підставі їх рапортів у розмірі, визначеному керівником органу поліції.

Отже, судом встановлено право позивача на отримання матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Але, позивач вказує розмір цієї матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячного грошового забезпечення в сумі 17913,53 грн. для кожного виду та загальна сума становить 35827,06 грн.

Суд не погоджується з розрахунком позивача з огляду на правову норму викладену в п.13 Порядку № 260 яка зазначає, що поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік може надаватись матеріальна допомога для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення, та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.

Тобто, розмір матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань встановлюється керівництвом підрозділу в якому проходив службу позивач в межах асигнувань та мають мінімальний та максимальний розмір.

Іншими словами, це є дискреційні повноваження керівника підрозділу, в якому позивач проходив службу.

Суд не має підміняти керівника підрозділу під час прийняття ним рішень, оскільки це виходить за межи адміністративного судочинства.

Тому, позовні вимоги в цієї частині підлягають частковому задоволенню про нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань та на оздоровлення у 2021 році без вказівки на розмір.

Щодо позовної вимоги про індексацію сум грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по листопад 2017 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 94 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.

Цей Порядок затверджено відповідно до ст. 94 Закону України "Про Національну поліцію", постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Постанова Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" застосовується з дня набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію", тобто з 07 листопада 2015 року (п. 8 Постанови).

Саме постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 затверджені схеми окладів поліцейських.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; поріг індексації - це величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Статтею 2 вказаного Закону визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).

У частині 5 ст. 2 вказаного Закону вказано, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно зі ст. 4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (до 01 січня 2016 року - 101 відсоток).

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 5 вказаного Закону підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

З метою реалізації цих положень Закону Кабінет Міністрів України постановою від 17 липня 2003 року № 1078 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення.

Згідно з п. 11 вказаного Порядку підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (до 01 січня 2016 року - 101 відсоток).

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Пунктом 4 Порядку визначено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

У разі коли особа працює неповний робочий час, сума індексації визначається з розрахунку повного робочого часу, а виплачується пропорційно відпрацьованому часу.

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абз. 8 п. 4 Порядку).

Відповідно до п. 6 Порядку виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На підставі системного аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Отже, індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Звільнення особи з військової служби жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.

При цьому обмежене фінансування державного органу чи установи, де особа проходила службу, жодним чином не впливає на право особи отримати індексацію грошового забезпечення.

З огляду на наведене протягом спірного служби позивач як поліцейський мав право на індексацію грошового забезпечення.

Судом встановлено що в період з 07.11.2015 року по 19.06.2017 року позивач проходив службу в ГУ НП в Донецькій області.

За цей період часу позивач отримував грошове забезпечення в ГУ НП в Донецькій області, а тому належним відповідачем щодо не проведення індексації грошового забезпечення в цей період є саме ГУ НП в Донецькій області.

З 07.07.2017 року по листопад 2017 року позивач проходив службу в ДВБ НП України.

Належним відповідачем щодо не проведення індексації грошового забезпечення в цей період є саме ДВБ НП України.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не заперечується відповідачем під час проходження служби та на час звільнення з неї позивачу індексація грошового забезпечення щодо спірного періоду не нараховувалася та не виплачувалася, що призвело до порушення права позивача на належне грошове забезпечення.

Отже, позовна вимога про індексацію сум грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 19.06.2017 року в ГУ НП в Донецькій області, а з 07.07.2017 року листопад 2017 року в ДВБ НП України, підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку у розмірі 17913,53 грн. за весь час затримки по день ухвалення судового рішення, суд зазначає наступне.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Так, як ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).

Так, правові позиції Верховного Суду є змінними у часі, а тому при застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в останніх постановах Верховного Суду.

Такими постановами, є постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

У судовому рішенні у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «WaiteandKennedy v. Germany», заява № 26083/94, пункт 54). Отже, немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини у вказаному вище рішенні надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15).

Суд враховує такі висновки Великої Палати Верховного Суду і не вбачає підстав для відступу від такої позиції, вважає за необхідне при розгляді цієї справи застосувати принцип правової визначеності як одного із суттєвих елементів верховенства права, яким повинен керуватися суд згідно статті 6 КАС України.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд приходить до висновку про право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судом встановлено, що розмір середньоденного заробітку позивача, відповідно до Довідки № 148 від 13.10.2021 року становить 607,24 грн.

З огляду на викладене, затримка по виплаті грошового забезпечення із 01.04.2021 року по день постановлення рішення по цієї справи 23 лютого 2022 року становить за квітень 2021 року - 22 робочих дні, за травень 2021 року становить 18 робочих днів, в червні 2021 року становить 20 робочих днів, в липні 2021 року становить 22 робочих дні, в серпні 2021 року становить 21 робочий день, у вересні 2021 року становить 22 робочих дні, у жовтні 2021 року становить 20 робочих днів, у листопаді 2021 року становить 22 робочих дні, в грудні 2021 року становить 22 робочих дні, в січні 2022 року становить 19 робочих днів, в лютому 2022 року до 23 лютого становить 17 робочих днів, а загалом 225 робочих днів.

Розмір середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення з 01.04.2021 року і до винесення судом судового рішення становить 136629,00 грн. (225х607,24 = 136629,00).

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Разом з тим, суд враховує, що Верховним Судом у постановах у справах № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

В своїх позовних вимогах позивач просить суд стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України за весь час затримки розрахунку при звільненні середньомісячний середній заробіток в розмірі 17913,53 грн.

Ці вимоги позивач підтвердив в ході судового засідання і заявив що він просить стягнути з відповідача саме суму в розмірі 17913,53 грн.

Суд вважає що ці вимоги позивача є співмірними з встановленим розміром заборгованості і тому підлягають задоволенню та стягнення з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь позивача середньомісячного грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 17913,53 гривень.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Обов`язкам органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб кореспондує право фізичних та юридичних осіб очікувати що ці органи та посадові особи будуть діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принцип юридичної визначеності в свою чергу, є складовій принципу верховенства права.

Тому, правомірні очікування позивача на те, що орган державної влади буде діяти тільки на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, не здійснилися.

І таким чином, його право було порушено.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші протии Україн" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінюючи у сукупності встановлені обставини та перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

З огляду на те що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог закону, питання стягнення судового збору судом не розглядається.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-9, 19-20, 22, 25-26, 72-78, 90, 139, 241-246, 255, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (, 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, б. 10) що полягає у відмові виплатити ОСОБА_1 як учаснику бойових дій компенсації за невикористані відпустки 2016,2017, 2018, 2019, 2020, 2021 років, у розмірі 51008,16 грн., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення у 2021 році індексації сум грошового забезпечення з 07.07.2017 року по листопад 2017 року середнього заробітку за весь час затримки по день ухвалення судового рішення.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр.. Нахімова, б.86, ) що полягає у відмові виплати ОСОБА_1 як учаснику бойових дій індексації сум грошового забезпечення з 07.11.2015 року по 19.06.2017 року.

Зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України (, 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, б. 10) виплатити на користь ОСОБА_1 як учаснику бойових дій компенсації за невикористані відпустки 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 років, у розмірі 51008, 16 грн. (п`ятдесят одна тисяча вісім) гривень 16 копійок, матеріальну допомогу для вирішення соціально- побутових питань та на оздоровлення у 2021 році, індексації сум грошового забезпечення з 07.07.2017 по листопад 2017 року, у повному обсязі одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 30062,25 грн. (тридцять тисяч шістдесят дві) гривні 25 копійок, середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку починаючи з 31.03.2021 по день ухвалення судового рішення у розмірі 17913 (сімнадцять тисяч дев`ятсот тринадцять) гривень 53 копійки.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр.. Нахімова, б.86, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 як учаснику бойових дій індексації сум грошового забезпечення з 07.11.2015 року по 19.06.2017 року

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення прийняте у нарадчій кімнаті та його вступну та резолютивну частину проголошено в судовому засіданні 23 лютого 2022 року

В повному обсязі рішення складене 25 лютого 2021 року.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Хохленков