Справа № 580/1748/21
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1748/21 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року (розглянута у письмовому провадженні у загальному позовному провадженні, м. Черкаси, дата складання повного тексту рішення - 24 грудня 2021 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року, ОСОБА_1 далі - позивач) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державного бюро розслідувань (далі -відповідач), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 26.02.2021 №56 о/с, яким позивача звільнено з посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 01.03.2021, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби;

- поновити позивача на посаді слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, а за відсутності такої посади на іншій рівнозначній посаді слідчого в цьому (або іншому) Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 5247 грн. 38 коп. на день, виходячи з виплат за грудень 2020 року та січень 2021, як за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню позивача із займаної посади;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, 869 666 грн. 95 коп.: в т.ч. 810 716 грн. сума компенсації за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні, а також в надурочний час за період з грудня 2018 року по лютий 2021 року; 58 950 грн. 95 коп. сума інфляційних втрат, розмір яких визначено станом на 25.03.2021, у зв`язку з затримкою термінів виплати компенсації за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні, а також в надурочний час за період з грудня 2018 року по січень 2021 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що був призначений на посаду слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) ТУ ДБР у м. Мелітополі з 23.11.2018 за результатами конкурсу та склав присягу державного службовця. 23.11.2020 позивачу було вручено попередження від 18.11.2020 №17-09/13667/9-23/2020 за підписом директора ТУ ДБР у м. Мелітополі Гаврилюка І.Д. про наступне вивільнення з 01.02.2021 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури ТУ ДБР у м. Мелітополі відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №202дск «Про затвердження змін штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі», та відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №583 «Про внесення змін до Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами», та подальше звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Позивач зазначає, що його не було ознайомлено з вказаними наказами та не запропоновано рівнозначну або нижчу вакантну посаду.

У подальшому 28.01.2021 листом за підписом директора ТУ ДБР у м. Мелітополі було відкликано попередження про наступне вивільнення від 18.11.2020 №17-09/13667/9-23/2020 та вручено нове попередження про наступне вивільнення №17-09/459/9-23/2021 від 26.01.2021 з 01.03.2021 та подальше звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», та наказом т.в.о. ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі Лісойована Я.М. від 26.02.2021 №56о/с звільнено від займаної посади з 01.03.2021 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби.

Позивач вважає, що звільнений з підстави, яка не передбачена п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», оскільки формулювання підстави звільнення не відповідає вказаній нормі.

Також у попередженні про звільнення має місце відмінність у формулюванні підстави звільнення, а саме» у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури ТУ ДБР у м. Мелітополі, затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі», що не відповідає формулюванню підстав звільнення, зазначених у п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». На думку позивача вказане свідчить про те, що його попереджено про звільнення з одних підстав, а звільнено з інших підстав.

Наказ про звільнення позивача підписаний т.в.о. директора ТУ ДБР у м. Мелітополі Лісойваном Я.М., який не є керівником державної служби і до його компетенції не відноситься звільнення державних службовців, оскільки відповідно до Указу Президента України «Про переліки посад, що підлягають заміщенню особами вищого офіцерського складу, та граничних військових і спеціальних звань за цими посадами» від 05.05.2020 №166 посада директора Державного бюро розслідувань включена до переліку посад, що підлягають заміщенню особами вищого офіцерського начальницького складу, а відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 2 та ст. 91 Закону України «Про державну службу» керівником державної служби в державному органі є посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, та до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби. Тобто керівник державної служби має сам бути державним службовцем. Вказане є прогалиною у законодавстві, для усунення якої до Верховної Ради України подано відповідний законопроект.

Позивач стверджує, що скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису фактично не відбулось.

Так, Законом України «Про Державне бюро розслідувань» Державне бюро розслідувань було визначене як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 №305-1Х було змінено правовий статус Державного бюро розслідувань та визначено останнє як державний правоохоронний орган, на якого покладаються завдання щодо запобігання , виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та визначено, що службу в ДБР проходять особи рядового та начальницького складу ДБР.

Водночас вказаним Законом були визначені гарантії працівників-державних службовців, які були призначені за конкурсом на відповідні посади до набрання чинності змінами у Закон, а саме: відповідно до п.п. 4 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 №305-1Х працівники ДБР, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Отже сам факт визначення посади слідчого Третього слідчого відділу ТУ ДБР у м. Мелітополі посадою рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань не є підставою звільнення позивача.

Крім того, наказ про звільнення прийнято всупереч прямій забороні, визначеній у Законі України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 №305-1Х, оскільки вказаним Законом передбачено наступне звільнення у порядку, передбаченому Законом України «Про Державне бюро розслідувань», а не у порядку, передбаченому Законом України «Про державну службу».

Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 №305-1Х набрав законної сили 27.12.2019, отже звільнення позивача з посади державної служби у зв`язку зі зміною штатного розпису та необхідністю заміщення даної посади особою рядового і начальницького складу прямо суперечить п.п. 4 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 №305-1Х.

Позивач також зазначає, що гарантії від звільнення після набрання чинності Закону від 03.12.2019 №305-1Х пов`язані з тим, що правовий статус слідчого не змінився. Так, посада слідчого ТУ ДБР, на яку був призначений позивач, віднесена до посад, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, згідно наказу ДБР від 19.08.2019 №194, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.08.2019 за №965/33936 «Перелік посад у центральному та територіальних органах Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами». Отже позивач з 23.11.2018 по 01.03.2021 без жодних застережень виконував обов`язки слідчого незалежно від зміни правового статусу Державного бюро розслідувань.

Наказом Держаного бюро розслідувань №202дск від 20.10.2020 «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі» передбачені слідчі відділи, отже новостворена структура аналогічна старій і кількість слідчих не змінена, отже посада слідчого не скорочена. Проте дещо змінена назва.

Напрями діяльності слідчого та його повноваження визначені Кримінальним процесуальним кодексом та законом України «Про Державне бюро розслідувань» і у зв`язку зі зміною назви займаної посади вказані повноваження, завдання та функції не змінюються. Отже посади слідчого за переліком функціональних завдань та обов`язків, повноважень і відповідальності є аналогічними та рівнозначними.

Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.07.2020 у справі №816/654/17 у разі скорочення посади умовою припинення державної служби є відмова від переведення на іншу посаду, або для цього об`єктивно немає можливості.

Водночас позивач надсилав відповідачу заяву від 17.02.2021, у якій надав згоду на переведення його на посаду слідчого ТУ ДБР у м. Мелітополі або у іншому територіальному управлінні ДБР, однак 09.03.2021 на його електронну адресу надійшла відповідь про відсутність підстав для задоволення цієї заяви.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про державне бюро розслідувань» гранична чисельність центрального апарату та територіальних управлінь ДБР становить 1 тис. 600 осіб і не змінилась, отже жодні зміни щодо граничної чисельності працівників ДБР не відбулись.

Відповідно до норм п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (зі змінами, які набрали чинності 06.03.2021) одночасно з попередженням про звільнення керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі. Поняття «рівнозначна посада» міститься як в Законі України «Про державну службу», так і в Законі України «Про Державне бюро розслідувань» щодо осіб рядового і начальницького складу (ч. 5 ст. 14 цього Закону). Тому з урахуванням гарантій, які надані слідчим ДБР перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 №305-1Х відповідач мав обов`язок перевести позивача на рівнозначну посаду слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі, категорія якої змінена на особу рядового та начальницького складу.

Переважним правом позивач вважає наявність у нього допуску до державної таємниці.

Виходячи зі змісту попередження про звільнення, посада слідчого як посада державної служби фактично існувала до 28.02.2021, отже позивач повинен бути звільнений з посади 26.02.2021 (останній робочий день). Проте позивач звільнений 01.03.2021, що свідчить про відсутність реального її скорочення.

Позивач також зазначає про дискримінаційність ст. 87 Закону України «Про державну службу», оскільки вказана стаття у редакції, яка діяла на час звільнення позивача, не містила гарантій для державних службовців при їх звільненні у випадку реорганізації або ліквідації державного органу у порівнянні з гарантіями працівників у приватному секторі.

Позивач послався на практику Європейського Суду та зазначає, що його звільнення є втручанням у право на приватне життя, вчиненим з перевищенням повноважень представників держави при виконанні службових обов`язків, і підлягає ефективному захисту шляхом скасування наказу про звільнення. поновлення позивача на посаді слідчого та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року відмовлено повністю у задоволенні позову.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 від 20.10.2014 та наказу від 22.11.2018 №220/с позивач у справі ОСОБА_1 наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі від 22.11.2018 №22/ос був призначений на посаду слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) з 23.11.2018 як обраного за конкурсом.

23.11.2018 позивач склав присягу державного службовця.

Наказом від 28.11.2018 №25о/с позивач переведений на посаду слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі.

Наказом ДБР від 20.10.2020 №202 дск «Про затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі» (зі змінами, внесеними наказом ДБР від 30.12.2020 №303дск «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань»), наказом ДБР від 25.01.2021 №43 дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на 2021 рік» внесено зміни до штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі, згідно з якими посади державної служби слідчих слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі виведені зі штатного розпису, та введені нові посади старшого та середнього начальницького складу, такі як старший слідчий в особливо важливих справах (підполковник ДБР), старший слідчий (майор ДБР), та слідчий (капітан ДБР).

Всього скорочено 53 посади державної служби, з них 43 посади слідчих, введено в штатний розпис 24 посади, з них 19 посад старших слідчих та слідчих.

Крім цього, виведені зі штату слідче управління та Перший слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), Другий слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя), і Третій слідчий відділ (відділ з розслідування військових злочинів).

Натомість введені Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Мелітополі), Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Запоріжжі), та Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Херсоні).

28.01.2021 ТУ ДБР у м. Мелітополі подало Інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, згідно з якою заплановано звільнення 50 осіб, з них слідчих 43 особи.

28.01.2021 за №17-09/459/9-23/2021 від 26.01.2021 позивачу було вручено письмове попередження про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури територіального управління Державного бюро розслідувань, яким попереджено про наступне скорочення посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, яку позивач обіймає, з 01 березня 2021 року, та наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Наказом ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, від 26.02.2021 №56 о/с відповідно до пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87, статті 89 Закону України

«Про державну службу» керуючись пунктами 2, 5 частини третьої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» позивача звільнено з посади слідчого Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, 01.03.2021 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби.

Не погоджуючись з вказаним наказом, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

12.11.2015 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Державне бюро розслідувань», який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

03.12.2019 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення Державного бюро розслідувань» №305-1Х, який набрав чинності 27.12.2019, та яким внесено зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Зокрема, змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Згідно з частиною першою статті 14 вказаного Закону до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Згідно частини 4 статті 14 вказаного Закону Порядок присвоєння спеціальних звань особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань та їх співвідношення з іншими спеціальними, а також військовими званнями і рангами державних службовців затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини 6 статті 14 вказаного Закону порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами. На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюється Дисциплінарний статут Національної поліції України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

За приписами частини другої статті 14 цього ж Закону служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 889-VIII).

Згідно з частинами другою, третьою статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

В силу пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Приписами частини першої статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Так, матеріалами справи встановлено, що позивач був призначений слідчим Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) з 23.11.2018 як обраний за конкурсом з подальшим переведенням на посаду слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі та 23.11.2018 склав присягу державного службовця.

Отже позивач проходив службу в ТУ ДБР у м. Мелітополі в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про державну службу».

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення Державного бюро розслідувань» №305-1Х, який набрав чинності 27.12.2019, внесено зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та визначено, що до працівників Державного бюро розслідувань належать, зокрема, особи рядового і начальницького складу.

Позивач та відповідач не заперечують, що посада слідчого віднесена до посад, які займають особи рядового і начальницького складу.

У зв`язку зі зміною правового статусу працівників ДБР та визначенням посад, які займають особи рядового і начальницького складу, Державним бюро розслідування були внесені зміни до структури та штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі, які введені в дію з 01.03.2021.

Так, Наказом ДБР від 20.10.2020 №202 дск «Про затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі» (зі змінами, внесеними наказом ДБР від 30.12.2020 №303дск «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань»), наказом ДБР від 25.01.2021 №43 дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на 2021 рік» внесено зміни до штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі, згідно з якими посади державної служби слідчих слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі виведені зі штатного розпису, та введені нові посади старшого та середнього начальницького складу, такі як старший слідчий в особливо важливих справах (підполковник ДБР), старший слідчий (майор ДБР), та слідчий (капітан ДБР).

Всього скорочено 53 посади державної служби, з них 43 посади слідчих, введено в штатний розпис 24 посади, з них 19 посад старших слідчих та слідчих.

Крім цього, виведені зі штату слідче управління та Перший слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), Другий слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя), і Третій слідчий відділ (відділ з розслідування військових злочинів).

Натомість введені Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Мелітополі), Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Запоріжжі), та Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Херсоні).

Отже відбулись зміни у структурі та штаті ТУ ДБР у м. Мелітополі, та чисельна кількість слідчих була скорочена.

28.01.2021 за №17-09/459/9-23/2021 від 26.01.2021 позивачу було вручено письмове попередження про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі.

Наказом ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, від 26.02.2021 №56 о/с відповідно до пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87, статті 89 Закону України

«Про державну службу» керуючись пунктами 2, 5 частини третьої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» позивача було звільнено з посади слідчого Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, 01.03.2021 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби.

Отже предметом спору у цій справі є звільнення позивача із займаної посади у зв`язку зі зміною структури та скороченням штату, підставою для яких слугувала зміна правового статусу слідчих Державного бюро розслідувань. а саме: зі статусу державних службовців на статус осіб рядового та начальницького складу військової служби.

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідування» працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань (пункт 4).

Отже фактично даними нормами забезпечено збереження трудових відносин працівників ДБР в умовах зміни організаційно-штатної структури.

Проте вказані гарантії застосовуються у випадку, коли зменшення чисельності таких працівників не відбулось.

Водночас судом встановлено як зміну структури, так і зменшення чисельності слідчих внаслідок організаційних змін, що потребувало вивільнення працівників, зокрема, слідчих.

Матеріалами справи встановлено, що позивач був прийнятий на посаду слідчого та склав присягу державного службовця, і категорія посад слідчих як державних службовців була виведена у зв`язку із заміщенням посад слідчих особами рядового і начальницького складу військової служби.

Визначення слідчого міститься у пункті 17 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України та означає службову особу органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Колегія суддів заертає увагу на те, що чинним законодавством імперативно не встановлено, до якої категорії посад має належати посада слідчого.

Отже при скороченні посад слідчих як державних службовців застосуванню підлягає Закон України «Про державну службу».

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII (в редакції до набрання чинності Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначалась законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

При цьому, вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону № 889-VIII і не передбачає обов`язку пропонувати працівнику, що звільняється, рівнозначну посаду.

Також встановлено, що позивач був звільнений із займаної посади у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», отже наказ відповідача від 26.02.2021 №56 о/с є правомірним і скасуванню не підлягає.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №640/11024/20.

Колегія суддів не погоджується з доводами позивача про те, що наказ про звільнення від 26.02.2021 №56 о/с підписаний не уповноваженою особою, оскільки т.в.о. директора ТУ ДБР у м. Мелітополі Лісойван Я.М. не є керівником державної служби.

Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» директор територіального управління ДБР (або особа, яка виконує тимчасово його обов`язки) призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються директором ДБР; видає в межах своїх повноважень накази і розпорядження.

Отже повноваження керівника територіального управління ДБР стосуються всіх працівників відповідного територіального управління, незалежно від їх правового статусу.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи сторін не мають правового значення для вирішення спору, тому суд не надає їм правової оцінки.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено всі обставини справи у зв`язку із чим прийшов до правильного висновку, що позов є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль