Справа № 460/6568/22
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2022-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 липня 2022 року м. Рівне №460/6568/22

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про скасування рішення, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі - відповідач), в якому просить суд: 1) скасувати рішення №8 Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області Управління пенсійного забезпечення відділу призначення пенсій від 25.11.2021 року про відмову в призначенні пенсії як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка народила та виховала її до шестирічного віку відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; 2) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області Управління пенсійного забезпечення відділу призначення пенсій, які полягають у відмові призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсії із зниженням пенсійного віку, як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка народила та виховала її до шестирічного віку з дати 02.09.2021 року, відповідно до заяви від 22.11.2021 року; 3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області зарахувати до загального стажу період роботи з 1991 року по 2003 рік, відповідно до записів трудової книжки від 20.07.1991 року Серії НОМЕР_1 , та з 2004 року по 2021 рік відповідно до даних персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; 4) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області зарахувати до загального стажу період навчання з 01.09.1988 року по 23.04.1991рік в Луганському будівельному технікумі траспортного будівництва згідно диплому від 17.04.1991 ІІТ № 773879; 5) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області призначити ОСОБА_1 з дати 02.09.2021 року, відповідно до заяви від 22.11.2021 року пенсію із зниженням пенсійного віку на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка народила та виховала її до шестирічного віку, після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років на основі поданих документів в тому числі : медичного висновку №43 від 24.06.2008р; Довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 746692 від 27.07.2011 року; заключення про час настання інвалідності від 22.07.2021 року № 46/4.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є матір`ю, яка виховала до шестирічного віку сина, який був інвалідом з дитинства. Повідомила, що, досягнувши 50-річного віку, позивач звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Вказала, що надала пенсійному органу разом з заявою всі наявні у неї документи, що підтверджують її статус, а тому відмова відповідача у призначенні пенсії є необґрунтованою, безпідставною та такою, що суперечить дійсним обставинам справи та чинному законодавству. З наведених підстав, позивач просить задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач 1 - Головне управління Пенсійного фонду в Рівненській області подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що документи надані позивачем до заяви видані установою, яка на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території в зоні проведення АТО і не є підконтрольними Україні, а отже відсутні підстави для дострокового призначення позивачу пенсії за віком. З огляду на наведене, відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідач 2 - Головне управління Пенсійного фонду в Луганській області не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. Жодних заяв, повідомлень про причини такого неподання, їх поважності та/або неможливості подання у строк, встановлений судом, від відповідача на адресу суду не надходило

Заяви, клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі:

17 березня 2022 року позовна заява надійшла до суду.

24 березня 2022 року ухвалою суду позовна заява залишалася без руху.

08 квітня 2022 року на адресу суду надійшла заява позивача на усунення недоліків позовної заяви.

18 квітня 2022 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

23 травня 2022 року відповідач 1 подав до суду відзив на позовну заяву.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер.

Відповідно до Довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №746692 від 27.07.2011 ОСОБА_2 мав І групу інвалідності з дитинства безстроково.

Згідно з медичним висновком №43 від 24.07.2008 ОСОБА_2 мав захворювання (паталогічний стан), який відповідає розділу І пункту 2 підпункту 2.1 Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років (церебральний параліч та інші паралітичні синдроми).

22.11.2021 позивач звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області з заявою про призначення їй пенсії за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як матері, яка виховала до шестирічного віку особу з інвалідністю.

25.11.2021 ГУ ПФУ в Луганській області прийнято рішення №58 про відмову в призначенні позивачу пенсії. Зазначено, що згідно з наданими документами та даними, що містяться в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж ОСОБА_1 складає 18 років 06 місяців 08 днів. До загального стажу не зараховано період робіт: з 17.07.1991 по 31.08.1999 в "Луганськміськбуд", оскільки в трудовій книжці від 20.07.1991 заповнення НОМЕР_1 в наказі про звільнення не зазначено року; з 01.09.1988 по 23.04.1991 навчання Луганському будівельному технікумі транспортного будівництва у зв`язку з тим, що прізвище " ОСОБА_3 " згідно з дипломом від 17.04.1991 НОМЕР_3 не підтверджено свідоцтвом про шлюб. Для визначення права на призначення пенсії не враховано: копія медичного висновку №43 від 24.06.2008, оскільки документ не засвідчено належним чином; довідка до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №746692 від 27.07.2011, оскільки повинна бути виписка з акту огляду в МСЕК, засвідчена належним чином; заключення про настання інвалідності від 22.07.2021 №46/4, оскільки документ видано Державною установою "Луганська міська дитяча поліклініка №1 ЛНР", яка розташована в м.Луганськ та віднесена до переліку населених пунктів, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Не погодившись з такими діями відповідача та вважаючи їх протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною 1 статті 9 Закону № 1058-ІV передбачено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Закон України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Згідно п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку, після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу.

За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.

Таким чином, встановлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, а також статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні». Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю».

При цьому згідно з абз. 2 п.26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Зі змісту п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-ІV вбачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена ч.6 ст.179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість, за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Відповідно до ч.12 ст.7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Згідно з пунктом 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2011 року № 22-1 визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності)

Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, суд зазначає, що п.2.18 Порядку № 22-1 не суперечить положенням статті 17 Закону №1788-XII та статті 26, абзацу 4 пункту 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV, оскільки не встановлює та/або не змінює механізм призначення такого виду пенсії.

Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

При цьому, Визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини з інвалідністю з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інваліда з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а, Верховним Судом в постанові від 19.10.2020 у справі № 510/475/17.

Згідно з медичним висновком №43 від 24.07.2008 ОСОБА_2 мав захворювання (паталогічний стан), який відповідає розділу І пункту 2 підпункту 2.1 Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років (церебральний параліч та інші паралітичні синдроми), а саме: дитячий церебральний параліч, подвійна геміплегія, системні виражені рухові порушення, зниження когнітивних функцій, судомний синдром.

Також відповідно до Довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №746692 від 27.07.2011 ОСОБА_2 мав І групу інвалідності з дитинства безстроково.

Відповідно до Висновку про час настання інвалідності від 22.07.2021 №46/4 ОСОБА_2 вперше встановлено діагноз: дитячий церебральний параліч, подвійна геміплегія, затримка психомовного розвитку, з 03.01.1995. Висновок складений на підставі амбулаторної картки та висновків неврологічного відділення 4-ї дитячої міської лікарні.

Крім того, як свідчать копія трудової книжки позивача 31.08.1999 та 12.02.2009 позивач звільнялася з роботи за власним бажанням для догляду за дитиною-інвалідом з дитинства.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що хвороба дитини позивача, яка у подальшому стала підставою для отримання інвалідності, була в неї до настання шестирічного віку і постійно розвивалась.

Суд враховує, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується до довідкою №47 від 03.05.2018, та до цього зареєстрованим та фактичним місцем проживання ОСОБА_1 було м.Луганськ.

Територія м. Луганськ увійшла до переліку населених пунктів, яким надано статус тимчасово окупованих територій на підставі Постанови Верховної Ради України № 254 від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської області тимчасово окупованими територіями».

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.4 Закону України від 15.04.2014 №1207-VII Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України (далі - Закон №1207-VII) на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

На підставі ч.1 ст.17 Закону №1207-VII передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно з статтею 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом № 1207-VII.

Положеннями частин 1 - 3 статті 9 Закону № 1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що акт (рішення, документ), виданий органом на тимчасово окупованій території є недійсним і не створює правових наслідків у разі, якщо він виданий органом створеним у порядку, не передбаченому законом.

Разом з тим, суд звертає увагу на положення ч.4 ст.9 Закону № 1207-VII, відповідно до якої встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах Лоізіду проти Туреччини (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), Кіпр проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та Мозер проти Республіки Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать.

При цьому, у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи викладене, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи (Намібійські винятки), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 560/3907/18.

Суд вважає, що відсутність у позивача можливості надати відповідні довідки внаслідок знаходження медичних закладів, у яких лікувався і перебував на обліку її хворий син, та відповідно всіх матеріалів історії хвороби на тимчасово окупованій території, не спростовує факту виховання нею дитини з інвалідністю до шестирічного віку та не може позбавляти позивача права на отримання пенсії.

Також, суд вважає, що неврахування Висновку про час настання інвалідності від 22.07.2021 №46/4, про що наголошує відповідач, є порушенням конституційних прав позивача на отримання належного пенсійного забезпечення.

Суд наголошує, що Луганська міська дитяча поліклініка №1, яка надала Висновок про час настання інвалідності від 22.07.2021 №46/4, не є державним органом та органом місцевого самоврядування, створеним не в порядку передбаченому законом, в розумінні Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", тому відсутні підстави вважати видані нею довідки/висновки недійсними та такими, що не створюють правових наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 23.01.2018 у справі №583/392/17, від 30.10.2018 у справі №234/3038/17, від 04.09.2018 у справі № 500/232/17, від 11.12.2018 у справі № 360/1628/17, від 23.12.2019 у справі № 235/2773/17, від 04.03.2020 у справі № 235/2008/17, від 08.04.2020 у справі № 242/1568/17, від 31.03.2021 у справі № 0440/6809/18.

Матеріали справи свідчать, що позивач досягла необхідного віку (50 років), у неї наявний необхідний страховий стаж (не менше 15 років) та вона надала разом із заявою від 22.11.2021 всі наявні в неї документи, які передбачені пунктом 2.18 Порядку №22-1, а отже позивач має право на призначення дострокової пенсії за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV.

Відтак, відповідач ГУ ПФУ в Луганській області, прийнявши рішення №8 від 25.11.2021 про відмову у призначенні позивачу пенсії, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, визначені чинним законодавством, а вказане рішення не відповідає критеріям правовірності, встановленим ч.2 ст.2 КАС України та є протиправним.

З огляду на наведене, для відновлення порушеного права позивача слід скасувати оскаржувати рішення №8 від 25.11.2021 та зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV.

Поряд з цим, зі змісту рішення №8 від 25.11.2021 також слідує, що до загального стажу позивача відповідачем не зараховано період робіт:

з 17.07.1991 по 31.08.1999 в "Луганськміськбуд", оскільки в трудовій книжці від 20.07.1991 заповнення НОМЕР_1 в наказі про звільнення не зазначено року;

з 01.09.1988 по 23.04.1991 навчання в Луганському будівельному технікумі транспортного будівництва у зв`язку з тим, що прізвище " ОСОБА_3 " згідно з дипломом від 17.04.1991 НОМЕР_3 не підтверджено свідоцтвом про шлюб.

Суд з такими твердженнями відповідача не погоджується та виходить з такого.

Судом встановлено, що відповідно до записів трудової книжки позивача остання з 17.07.1999 прийнята на посаду маляра 3 розряду Тресту "Ворошиловградгорстрой" Стройуправление №2) (правонаступник - АТЗТ "Луганськміськбуд") та звільнена з посади для догляду за дитиною-інвалідом дитинства.

Дані записи завірені чітким відтиском печаток вказаного підприємства та не містять ні виправлень, ні інших позначень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

В силу вимог ст.62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58) до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Висновки аналогічні за змістом викладені в постановах Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 754/14898/15-а, від 12.12.2019 у справі №289/674/17 та від 19.12.2019 у справі №307/541/17.

При цьому, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, а отже, й не може впливати на його особисті права. Певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №677/277/17 та від 06.02.2018 у справі №677/277/17.

Суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на відсутність чи неточність записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Висновки, аналогічні за своїм змістом, містяться у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Щодо доводів пенсійного органу про непідтвердженність факту навчання позивача в Луганському будівельному технікумі транспортного будівництва з 01.09.1988 по 23.04.1991 у зв`язку з тим, що у дипломі від 17.04.1991 ПТ №773879 вказано прізвище " ОСОБА_3 ", суд оцінює такі критично та відхиляє як безпідставні, оскільки запис про навчання позивача з посиланням на дату і номер диплому також міститься у трудовій книжці позивача, яка була надана до заяви про призначення пенсії, а належність позивачу дівочого прізвища " ОСОБА_3 " підтверджується копією свідоцтва про її народження та свідоцтвом про розірвання шлюбу.

З огляду на наведене, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області слід зобов`язати зарахувати до стажу ОСОБА_1 період її роботи в "Луганськміськбуд" з 17.07.1991 по 31.08.1999 та період її навчання в Луганському будівельному технікумі транспортного будівництва з 01.09.1988 по 23.04.1991.

Водночас, будь-яких доказів не зарахування до загального стажу позивача періодів з 1991 року по 2003 рік (крім наведених вище періодів з 01.01.1991 по 22.04.1991 та з 17.07.1991 по 31.08.1999) та з 2004 року по 2021 рік, матеріали справи не містять та позивачем не наведено, а тому позов в цій частині не підлягає до задоволення.

Суд також звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст.44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління ПФУ 25.11.2005 за №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок №22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з нормами п.4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

З аналізу норм пенсійного законодавства вбачається, що у зв`язку із зверненням позивача щодо призначення пенсії за віком Управління зобов`язане перевірити, зокрема, чи має заявник стаж роботи. У свою чергу, суд перевіряє, зокрема, чи діяв ПФУ обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Водночас, матеріали справи не містять будь-яких доказів направлення відповідачем запитів, листів та здійснення відповідачем інших повноважень щодо отримання додаткових документів/надання позивачу допомоги в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірних періодів роботи до загального стажу.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Так, відповідно до пункту першого вказаної статті пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. При відстрочці часу призначення пенсії за віком пенсія з урахуванням положень статті 29 цього Закону призначається за заявою пенсіонера з дня, що настає за останнім днем місяця, в якому набуто повний місяць страхового стажу (у тому числі сумарно) для відстрочки часу виходу на пенсію, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з такого дня.

Як встановлено судом, позивач досягнула 50-річного віку 01.09.2021, з відповідною заявою про призначення пенсії за віком позивач звернулася до пенсійного органу 22.11.2021, тобто звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

За таких обставин, пенсію позивачу необхідно призначити з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування власної позиції та не довів правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах, натомість доводи позивача відповідають обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений згідно з квитанцією № 29 від 10.02.2021 судовий збір у сумі 496,20 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 8 від 25 листопада 2021 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 , як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка народила та виховала її до шестирічного віку відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, які полягають у відмові призначити з 02 вересня 2021 року ОСОБА_1 пенсію із зниженням пенсійного віку, як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка народила та виховала її до шестирічного віку, відповідно до заяви від 22 листопада 2021 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області зарахувати ОСОБА_1 до загального стажу період навчання в Луганському будівельному технікумі транспортного будівництва з 01 вересня 1988 року по 23 квітня 1991 року та період її роботи в "Луганськміськбуд" з 17 липня 1991 року по 31 серпня 1999 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області призначити ОСОБА_1 з 02 вересня 2021 року пенсію із зниженням пенсійного віку на підставі п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", як матері особи з інвалідністю з дитинства, яка народила та виховала її до шестирічного віку.

В задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області судовий збір у сумі 496,20грн (чотириста дев`яносто шість гривень, 20коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 04 липня 2022 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7, м. Рівне, 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076)

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області (93404, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9, ).

Суддя Т.О. Комшелюк