Справа № 380/18113/21
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року

справа №380/18113/21

провадження № П/380/18321/21

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Грень Н.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Марця В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Максимова А.О.,

представник відповідача Горбаня О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якій позивач просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.07.2021 №251-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Узбекистану ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтуваннях позовної заяви позивач посилається на те, що оскаржуване рішення відповідача прийнято без урахування того, що позивач, будучи громадянином Узбекистану ОСОБА_1 маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, залишив та не може повернутися до країни походження Узбекистан. Так, у своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області позивач зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні переконання. Зокрема, вказав про свою належність до Ісламської політичної партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі. Щодо діяльності політичної партії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Партія ісламського визволення) зазначає, що методом діяльності такої є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. 18 жовтня 2021 року позивач отримав, під розписку повідомлення відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області № 18 від 08 жовтня 2021 року про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби № 251-21 від 23.07.2021 року. Відтак, позивач вважає, що відповідач формально підійшов до прийняття оскаржуваного рішення, без належної оцінки інформації про країну походження позивача та побоювань останнього, тому таке, на його думку, є протиправним і підлягає скасуванню.

Також позивач покликається на не врахування відповідачем при винесенні оскаржуваного рішення правових висновків суду у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 у справі № 813/2171/17 щодо підстав скасування рішення Державної міграційної служби України від 12.05.2017 № 173-17 та у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 у справі № 1.380.2019.005317 щодо підстав скасування рішення Державної міграційної служби України від 05.08.2019 № 268-19. Позивач вважає рішення відповідача протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Наведене і зумовило позивача звернутись до суду за судовим захистом.

Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позов, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що 24.02.2021 до ГУДМС у Львівській області надійшло рішення ДМС від 15.02.2021 №04-21, прийняте відповідно до частини десятої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 у справі № 1.380.2019.005317 за позовом громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення ДМС від 05.08.2019 № 268-19 про відмову у визнанні біженцем, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання вчинити дії, з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021. Даним рішенням ДМС зобов`язано ГУДМС у Львівській області повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового 'захисту, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні. 26.02.2021 підготовлено наказ № 45 про повторний розгляд заяви громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно з матеріалами справи заявник перетнув державний кордон України нелегально в березні 2016 року, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУДМС у Львівській області 15.06.2016 р., тобто, через три місяці після прибуття на територію України. Таким чином, заявником не дотримано порядку звернення особи за захистом в Україні, встановленого статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім цього заявник у співбесіді розповів, що після переїзду в Україну не мав наміру звертатися за статусом біженця в Україні, а порадив йому звернутися до міграційної служби ОСОБА_2 , для того, щоб мати документи на легальне проживання. Отже, заявник не звернувся без зволікань із заявою про надання притулку в Україні, як того вимагає українське законодавство про біженців, а звернувся за захистом у м. Львові лише для легалізації свого перебування. Також відповідач зазначив, що після прибуття на територію України, заявник постійно змінює місце проживання: АДРЕСА_1 . На даний час ОСОБА_1 в Україні проживає в м. Новий Розділ у свого знайомого. Цивільна дружина заявника проживає разом з 4 дітьми у АДРЕСА_2 (арк. 261 співбесіда від 15.04.2021). Крім того, зазначає, що зі слів заявника встановлено, що ОСОБА_1 покинув країну походження Узбекистан в 2000 році, проживав в Киргизії 2 роки згодом у пошуках кращого працевлаштування переїхав до Російської Федерації разом із цивільною дружиною, яка була громадянкою Киргизії, а в Росії вирішила прийняти російське громадянство. Заявник в Російській Федерації протягом 14 років проживав не під своїм іменем, а користувався паспортом на прізвище « ОСОБА_3 », який придбав за 200 доларів коли жив в Киргизії і по ньому поїхав в Росію. Заявник зазначає, що надати до міграційної служби паспорти громадянина Узбекистану і Російської Федерації не має можливості, оскільки паспорт громадянина Узбекистану він загубив в Киргизії, а паспорт громадянина Російської Федерації залишився в Росії, копії теж відсутні (арк. 260 співбесіда від 15.04.2021). З наведеного слідує, що заявник, користувався паспортами двох держав: Узбекистану і Росії та вільно проживав 2 роки в Киргизії та 14 років в Російській Федерації. Також, відповідач зазначив, що заявник у своїй заяві та співбесідах зазначає, що має побоювання повертатися до країни походження, через своє членство у партії «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі». Як стверджує заявник, він являється членом забороненої партії в Узбекистані Хізб ут-Тахрір з 1996 року, на час його вступу дана партія не була заборонена в Узбекистані. Він вступив в ряди партії тому, що вважає її ідеї правильними, його ціль була просвітлення людей до ісламу. Зі слів заявника в 1999 році партію Хізб ут-Тахрір було заборонено Верховним Судом Узбекистану. Разом з тим, за матеріалами особової справи заявника відсутні такі елементи, які можуть вказувати на можливість переслідування заявника за ознаками громадянства, національності або етнічної належності. Додатково, заявник зазначив, що він ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням тортур та фізичного насилля, нелюдського поводження або такого що принижує гідність поводження людини. На думку відповідача, побоювання які виникли у заявника щодо переслідування у країні походження Узбекистан, не мають належного обґрунтування, та носять суто суб`єктивний характер і не підтверджені жодними документальними даними, заявник немає жодних доказів наявності погроз у його бік. Також, в ході повторного розгляду справи, заявником не надано жодних письмових чи будь-яких інших доказів щодо переслідувань з боку спецслужб Республіки Узбекистану, застосування щодо нього переслідувань, обшуків, викликів до правоохоронних органів, катувань, що принижує гідність людини, разом з тим будь-яких підтверджуючих фактів щодо погроз з боку спецслужб Республіки Узбекистану немає.

Третя особа у встановлений судом строк пояснень суду не надала.

Ухвалою судді від 08.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Львівській області .

Ухвалою суду від 08.02.2022 постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.05.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів, вказаних в позовній заяві та відповіді на відзив, просили позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи заперечив проти задоволення позовних вимог, просив в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши вступне слово позивача, його представника, представника відповідача та третьої особи, з`ясувавши обставини, на які позивач та відповідач посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив наступне.

Громадянин Узбекистану ОСОБА_1 , 15.06.2016 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 12.05.2017 року № 173-17, відмовлено громадянину ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2019 у справі № 813/2171/17 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.06.2016 р та вирішити питання, щодо якого звернувся з такою заявою, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Рішенням Державної міграційної служби України № 268-19 від 05.08.2019 за результатами розгляду особової справи № 2016LV0015 громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , на підставі повторного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС у Львівській області встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні. Відтак, громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач оскаржив вказане рішення у судовому порядку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 268-19 від 05.08.2019 року про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.06.2016 року щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та вирішити питання, щодо якого звернувся з такою заявою, з врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення ДМС від 15.02.2021 № 04-21 ГУДМС у Львівській області 26.02.2021 підготовлено наказ № 45 про повторний розгляд заяви громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області від 26.03.2021 №63 «Про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Укзбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, за результатами повторного аналізу матеріалів особової справи № 2016LV0015 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 у справі № 1.380.2019.005317 , залишеного без змін постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021, встановлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту (т. 1 а.с.248-252).

Рішенням Державної міграційної служби України № 251-21 від 23.07.2021 за результатами розгляду особової справи № 2016LV0015 громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , на підставі повторного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС у Львівській області встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні. Відтак, громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1, а.с.154).

Про зазначене рішення позивача поінформовано повідомленням від 08.10.2021 року за №18 (том І а.с.18).

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що на переконання позивача, вищезгадане рішення № 251-21 від 23.07.2021 прийнято за формальних підстав, без належної оцінки інформації про країну походження позивача і побоювань останнього, та без врахування висновків Львівського окружного адміністративного суду у рішенні від 22.10.2018 у справі № 813/2171/17 та у рішенні від 02.11.2020 у справі №1.380.2019.005317, а тому вважає, що є всі підстави для зобов`язання ДМС України визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважаючи у зв`язку із цим свої права порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 року №3671-VІ (далі - Закон України №3671-VI).

Згідно з п.п.1, 13 ст.1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст.5 Закону України №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України №3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За правилами ч.2 ст.13 Закону України №3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом із цим, п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Судом встановлено, що підставою для звернення позивача до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стало те, що він, має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, зокрема його приналежність до партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, у зв`язку з чим він був вимушений покинути спершу Республіку Узбекистану, а згодом і Російську Федерацію, де заборонена діяльності цієї організації та ведуться кримінальні переслідування на підставі звинувачень в тероризмі.

Відповідно до п.56 ч.1 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

На думку відповідача, позивач не надав доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не доведено та не надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про їх переслідування на батьківщині, а їх посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією. За таких обставин, вважають, що позивач у випадку повернення до Узбекистану не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст.15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання їх особами, які потребують додаткового захисту.

Частиною 4 ст. 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2020, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021, встановлено, що Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням партія вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників, цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени партії не переслідуються правоохоронними органами країни. В країнах Центральної Азії вона заборонена як екстремістська за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. Єдиною країною, де Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі заборонена як терористична організація є Росія (рішення Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року № ГКПИ 03-116).

Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як екстремістська за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких.

Водночас, Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, Аль-Каїді та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі до терористичної та/або екстремістської.

Таким чином, вказане дає підстави характеризувати Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 у справі № 813/2171/17 залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2019 встановлено, що основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Як на доказ того, що в Узбекистані порушуються права мусульман та членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі позивач посилається на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув`язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б`ють та застосовують тортури). Зокрема:

- https://www.hrw.org/legacy/russian/reports/uzbek/2004/enemy/3.html;

- https://amnesty.org.ua/bez-rubriki/richna-dopovid-2016-2017-uzbekistan;

-https://www.sova-center.ru/religion/news/extremism/counter extremism/2017/07/d37568/;

- https://memohrc.org/ru/special-projects/ufimskoe-delo-dvadcati-shesti та ін.

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальної загрози, з якою може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в Узбекистан.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Ба більше, суд зазначає, що при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Так, твердження Позивача, зокрема, щодо обгрунтованих побоювань стати і жертвою переслідувань через політичні погляди в умовах систематичного порушення прав людини, підтверджуються публікаціями у засобах масової інформації, таких як RefWorld, Amnesty International.

Інформація по країні походження з авторитетних джерел, зокрема доповіді Humans right watch, Amnesty International та ін. підтверджують обгрунтованість заяв позивача.

Як слідує з інформації по країні походження, в Узбекистані широко практикуються переслідування за ознакою віросповідання, зокрема за сповідування ісламу. Вказана інформація не була досліджена та взята до уваги відповідачем при винесенні оскаржуваного рішення, що є грубим порушенням норм законодавства.

Таким чином, з позиції суду, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

Крім того, доказів того, що Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки встановило обставини, за наявності яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, матеріали справи не містять.

Оскільки загальна ситуація з правами людини в Республіці Узбекистан після залишення її позивачем не покращилася, суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення як до країни походження.

З огляду на вказане, рішення Державної міграційної служби України від 23.07.2021 року № 251-21 прийнято без врахуванням всіх обставин, необґрунтовано, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Тому вказане рішення слід визнати протиправним та скасувати.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що при розгляді заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідачем належним чином не досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачем в цій заяві, анкеті та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Республіці Узбекистану й не спростовано можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Ухвалюючи дане судове рішення суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних, суд дійшов висновку, що відповідач необґрунтовано та безпідставно прийняв рішення № 251-21 від 23.07.2021 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача суд враховує наступне.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Тобто суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Під дискреційними повноваженнями розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Наведені відповідачем підстави для відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, були досліджені під час судового розгляду і визнані судом неправомірними, тому суд вважає, що у відповідача є обов`язок із винесення стосовно позивача рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, оскаржуваним рішенням ДМС України позивачу втретє було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас підстави для відмови ОСОБА_5 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не змінились і визнані судом неправомірними.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями, та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» врегульовані відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України. Так, статтею 17 зазначеного Закону передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, пункт 59) зазначив, «що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується; спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце».

За наведених доводів та враховуючи фактичні обставини справи, з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд вважає за необхідне застосувати такий спосіб захисту прав позивача як зобов`язання ДМС України прийняти щодо позивача рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому суд дійшов переконання, що захист прав позивача в такий спосіб не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, тому що суд не приймає рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а, врахувавши наявність достатніх підстав для цього, зобов`язує відповідача прийняти таке рішення щодо позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, постанова від 23 грудня 2021 року у справі №520/9495/2020, адміністративне провадження № К/9901/9095/21.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався, доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу матеріали справи не містять.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.07.2021 №251-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Узбекистану ОСОБА_1 ;

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Узбекистану ОСОБА_1 .

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 01.07.2022.

Суддя Грень Н.М.