Справа № 420/15200/21
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2022-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/15200/21
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,
при секретарі Абович Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2021 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (надалі відповідач), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №1978/7 від 10.06.2021 року, яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 04.09.2020 року, оскільки наявна інформація про судове провадження у зв`язку із спором між тими сторонами, з тих самих предмета і підстав;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №2661/7 від 29.07.2021 року, яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 04.09.2020 року у зв`язку з тим, що є рішення Міністерства юстиції України з того самого питання;

- зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 на дії державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни від 04.09.2020 року, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.09.2020 року за №С-25067 по суті.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 04.09.2020 року представник позивача Саінчук А.О. звернулась до Міністерства юстиції України в інтересах ОСОБА_1 зі скаргою на дії державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни. Дана скарга була розглянута із суттєвим порушенням термінів, які передбачені на розгляд такої скарги, шляхом прийняття наказу Міністерства юстиції України №1978/7 від 10.06.2021 року , яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 04.09.2020 року з тих підстав, що є інформація про судове провадження у справі №420/13389/20 між тими сторонами, з тих самих предмета і підстав. Крім того, наказом Міністерства юстиції України №2018/7 від 10.06.2021 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 04.09.2020 року у зв`язку з тим, що у Міністерстві юстиції України розглядається скарга з цього питання того самого скаржника. Наказом Міністерства юстиції України №2661/7 від 29.07.2021 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 04.09.2020 року на підставі п.5 ч.8 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у зв`язку з тим, що є рішення Міністерства юстиції України з того самого питання. Позивач не погоджується з правомірністю вказаних наказів, зазначаючи, що на момент прийняття першого спірного наказу від 10.06.2021 року вже не існувало судового провадження у справі №420/13389/20, яке було закрито ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 року. Позивач вважає, що відповідач неправомірно не розглянув його скаргу по суті та безпідставно відмовив у її розгляді спірними наказами.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2022 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 04.09.2020 року представник позивача Саінчук А.О. звернулась до Міністерства юстиції України в інтересах ОСОБА_1 зі скаргою на дії державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни. Скаргу підписано електронним цифровим підписом відповідно до вимог ст.ст.6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та направлено на електронну пошту відповідача, яку останнім отримано 07.09.2020 року та зареєстровано за №С-25067 (т.1, а.с.21-43).

Наказом Міністерства юстиції України №1978/7 від 10.06.2021 року «Про відмову в задоволенні скарги» відповідно до п.4 ч.8 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 04.09.2020 року з тих підстав, що існує інформація про судове провадження у зв`язку зі спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав (т.1, а.с.57). Підстава: висновок Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 16.04.2021 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 04.09.2020 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.09.2020 року за №С-25067 (т.1, а.с.58-59). У висновку, зокрема, зазначено, що у провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває справа №420/13389/20 за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Медвідь Г.С. про скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, тобто наявний судовий спір щодо рішення, яке оскаржується.

Наказом Міністерства юстиції України №2018/7 від 10.06.2021 року «Про відмову в задоволенні скарги» відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 04.09.2020 року, надісланої листом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09.09.2020 року (вих. №С-1432-08.3), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.09.2020 року за №11238-32-20, відповідно до п.6 ч.8 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у зв`язку з тим, що у Міністерстві юстиції України розглядається скарга з цього питання того самого скаржника (т.1, а.с.60).

Наказом Міністерства юстиції України №2661/7 від 29.07.2021 року «Про відмову в задоволенні скарги» відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 04.09.2020 року відповідно до п.5 ч.8 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у зв`язку з тим, що є рішення Міністерства юстиції України з того самого питання (т.1, а.с.65). Підстава: висновок Східної регіональної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 01.07.2021 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 04.09.2020 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.09.2020 року за №С-25067 (т.1, а.с.66-67).

Предметом оскарження в рамках даної справи є накази Міністерства юстиції України №1978/7 від 10.06.2021 року та №2661/7 від 29.07.2021 року. Наказ Міністерства юстиції України №2018/7 від 10.06.2021 року позивач не оскаржує.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час прийняття оскаржуваних наказів фактично були відсутні підстави, визначені п.п.4, 5 ч.8 ст.37 Закону №1952-IV, що послугували підставою для прийняття останніх.

Також суд першої інстанції зазначив, що прийнявши оскаржувані накази №1978/7 від 10.06.2021 року, №2661/7 від 29.07.2021 року «Про відмову в задоволенні скарги», якими відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 04.09.2020 року, відповідач порушив визначений абзацом 3 ч.3 ст.37 Закону №1952-IV гранично допустимий строк розгляду скарги та не розглянув зазначену скаргу позивача по суті у встановлений законодавством строк та, відповідно, не виконав вимог п.13 Порядку №1128, що перешкоджає забезпеченню дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою позицію тим, що на момент прийняття першого спірного наказу від 10.06.2021 року існували передбачені п.4 ч.8 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстави для відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 04.09.2020 року, оскільки існувало судове провадження у справі №420/13389/20, рішення по якому не було прийнято, а тому відповідач наказом №1978/7 від 10.06.2021 року правомірно відмовив у задоволені скарги на підставі п.4 ч.8 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у зв`язку із наявністю судового провадження по справі між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав. Відповідно, наступний спірний наказ відповідача №2661/7 від 29.07.2021 року також є правомірним, оскільки вже є рішення Міністерства юстиції України з того самого питання, тобто наказ №1978/7 від 10.06.2021 року.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.2 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Слід зазначити, що відповідно до абз.2 ч.1 ст.319 КАС України порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

При цьому, частина 5 ст.242 КАС України визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, при визначенні предметної підсудності спорів даної категорії, які пов`язані із оскарженням рішень Міністерства юстиції України за результатами розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав колегія суддів враховує правові позиції з цього питання Великої Палати Верховного Суду, яка є судом, уповноваженим вирішувати юрисдикційні спори.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції.

Зокрема у постановах від 21.11.2018 року у справі №520/13190/17, від 27.11.2018 року у справі №820/3534/17, від 19.02.2020 року у справі №1340/3580/18 та інших Велика Палата дійшла наступних висновків:

«До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.".

Натомість до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній, відповідно, зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №914/2006/17).

Як вже зазначено вище, звернення позивача до суду з даним позовом зумовлено незгодою позивача із прийнятими відповідачем наказами, якими відмовлено у задоволенні скарги позивача від 04.09.2020 року суто з процедурних підстав і без надання правової оцінки тому рішенню державного реєстратора, яке було предметом скарги позивача.

Тобто, відповідач спірними наказами відмовив позивачу у задоволенні скарги на дії та рішення державного реєстратора без розгляду такої скарги по суті, а лише посилаючись на визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обставини, які унеможливлюють розгляд такої скарги.

Колегія суддів зазначає, що обставини у даній справі суттєво відрізняються від обставин у справі №826/3582/17, де предметом оскарження також був наказ Міністерства юстиції України про відмову у задоволені скарги на рішення державного реєстратора, і по якій Верховний Суд постановою від 22.04.2021 року закрив провадження у справі з підстав непідсудності такого спору суду адміністративної юрисдикції, зазначивши, що цей спір має приватно-правовий, а не публічно-правовий характер, оскільки стосується підстав реєстрації за третьою особою права власності на нерухоме майно, яке, на думку позивача, оформлене з порушенням визначеного законом порядку, і з висловлених позивачем в позовній заяві та касаційній скарзі мотивів звернення до суду вбачається, що вимоги у цій справі так чи інакше зводяться до захисту права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру.

Колегія суддів вважає, що на відміну від зазначеної вище справи №826/3582/17, даний спір має публічно-правовий, а не приватно-правовий характер, оскільки стосується виключно дотримання відповідачем процедури розгляду скарги позивача, тобто правомірності застосування відповідачем передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстав для відмови у розгляді по суті скарги на дії та рішення державного реєстратора.

Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції цілком правомірно розглянув цей спір в порядку адміністративного судочинства.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо неправомірності спірних наказів, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV (далі Закон №1952-IV) рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Згідно ч.2 ст.37 Закону №1952-IV Міністерство юстиції України розглядає скарги:

1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір);

2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.

Згідно ч.3 ст.37 Закону №1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 60 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

Рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України протягом 15 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

У разі якщо розгляд та вирішення скарги потребують перевірки діяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також залучення скаржника чи інших осіб, Міністерство юстиції України та його територіальні органи можуть подовжити строки розгляду та вирішення скарги, повідомивши про це скаржника. При цьому загальний строк розгляду та вирішення скарги не може перевищувати 45 календарних днів.

Згідно ч.4 ст.37 Закону №1952-IV днем подання скарги вважається день її фактичного отримання Міністерством юстиції України або його територіальним органом, а в разі надсилання скарги поштою - дата отримання відділенням поштового зв`язку від скаржника поштового відправлення зі скаргою, яка зазначена відділенням поштового зв`язку в повідомленні про вручення поштового відправлення або на конверті. У разі якщо останній день строку для подання скарг, зазначеного у частині третій цієї статті, припадає на вихідний або святковий день, останнім днем строку вважається перший робочий день, що настає за вихідним або святковим днем.

Згідно з ч.6 ст.37 Закону №1952-IV за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про:

1) відмову у задоволенні скарги;

2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про:

а)скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги;

б) скасування рішення про зупинення державної реєстрації прав, про зупинення розгляду заяви або про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав;

в) виправлення помилки, допущеної державним реєстратором;

в-1) усунення порушень, допущених державним реєстратором, з визначенням строків для виконання наказу;

г) тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав;

ґ) анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав;

е) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України;

є) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Рішення, передбачені підпунктами «а», «ґ» і «е» пункту 2 цієї частини, приймаються виключно Міністерством юстиції України.

У рішенні Міністерства юстиції України чи його територіального органу за результатами розгляду скарги можуть визначатися декілька шляхів задоволення скарги.

Рішення, прийняте за результатами розгляду скарги, надсилається скаржнику протягом трьох робочих днів з дня його прийняття.

Відповідно до п.п.4, 5 ч.8 ст.37 Закону №1952-IV Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо:

- наявна інформація про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав;

- є рішення цього органу з того самого питання.

Як вже зазначено вище, саме пункти 4, 5 ч.8 ст.37 Закону №1952-IV і стали підставою для прийняття оскаржуваних наказів.

Згідно п.5 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1128 від 25.12.2015 року (далі - Порядок №1128), Мін`юст чи відповідний територіальний орган розглядає скаргу у сфері державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації на предмет встановлення підстав для відмови в її задоволенні, зокрема: наявність інформації про судове рішення про відмову позивача від позову з такого самого предмета спору, про визнання відповідачем позову або затвердження мирової угоди сторін; наявність інформації про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з такого самого предмета і тієї самої підстави; наявність рішення Мін`юсту чи його територіального органу з такого самого питання.

Відповідно до п.13 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1128 від 25.12.2015 року, за результатом розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально колегія формує висновок про те, чи:

1) встановлено наявність порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту;

2) підлягає скарга у сфері державної реєстрації задоволенню (в повному обсязі чи частково (з обов`язковим зазначенням в якій частині) шляхом прийняття Мін`юстом чи відповідним територіальним органом рішень, передбачених законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що станом на час прийняття оскаржуваних наказів фактично були відсутні підстави, визначені п.п.4, 5 ч.8 ст.37 Закону №1952-IV, що послугували підставою для прийняття цих наказів.

Така позиція ґрунтується на тому, що судове провадження у справі №420/13389/20, на існування якого відповідач послався в наказі №1978/7 від 10.06.2021 року в якості обґрунтування наявності передбаченої пунктом 4 ч.8 ст.37 Закону №1952-IV підстави для відмови у задоволені скарги позивача, було відкрито ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року, а ухвалою цього ж суду від 11.05.2021 року було закрито провадження в адміністративній справі №420/13389/20.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідно до ст.256 КАС України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ані станом на час звернення позивача зі скаргою до відповідача 04.09.2020 року, ані станом на час, коли відповідач мав розглянути цю скаргу з дотриманням визначених термінів, ані на час винесення спірного наказу №1978/7 від 10.06.2021 року не існувало передбаченої пунктом 4 ч.8 ст.37 Закону №1952-IV підстави для відмови у задоволені скарги, оскільки скарга позивача від 04.09.2020 року надійшла до відповідача 07.09.2020 року та мала бути розглянута на протязі 45 календарних днів, а провадження у справі №420/13389/20 було відкрито лише 21.12.2020 року, а закрито це провадження було ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 року, тобто ще до прийняття наказу №1978/7 від 10.06.2021 року, і дана ухвала набрала законної сили саме 11.05.2021 року, незважаючи на її апеляційне оскарження.

При цьому, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.06.2021 року у справі №420/13389/20 ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 року залишено без змін.

Таким чином, відповідач спірним наказом №1978/7 від 10.06.2021 року безпідставно відмовив у задоволенні скарги позивача від 04.09.2020 року, що також вірно зазначив і суд першої інстанції.

Відповідно, неправомірним також слід вважати і наказ відповідача №2661/7 від 29.07.2021 року, в якому відповідач послався на наявність передбаченої пунктом 5 ч.8 ст.37 Закону №1952-IV підстави для відмови у задоволені скарги позивача, тобто на перший неправомірний наказ №1978/7 від 10.06.2021 року.

Також колегія суддів погоджується з обраним судом першої інстанції способом захисту права позивача у вигляді зобов`язання відповідача повторно розглянути скаргу позивача на дії державного реєстратора Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області Медвідь Ганни Станіславівни від 04.09.2020 року, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.09.2020 року за №С-25067 по суті.

Саме такий спосіб захисту прямо передбачений у пункті 17 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12..2015 року №1128, відповідно до якого у разі скасування судом рішення Мін`юсту за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст забезпечує повторний розгляд такої скарги відповідно до цього Порядку.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складено та підписано 30 червня 2022 року

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.