Справа № 640/12200/19
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

при секретарі судового засідання Казарян М.Е.,

за участі представника відповідача - Ступака О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Державної податкової служби у м. Києві та Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічне підприємство «Трансінвест» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічне підприємство «Трансінвест» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-технічне підприємство «Трансінвест» (далі - позивач, ТОВ «НТП «Трансінвест») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 11 квітня 2019 року №, № та №47.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що господарські операції з контрагентами підтверджені належними первинними документами, які підтверджують формування показників податкової звітності та відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку підприємства. Також, позивачем вказано про відсутність дебіторської заборгованості, що виключає порушення своєчасності розрахунків при проведенні імпортних операцій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 11 квітня 2019 року № та №, в решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням в частині, якою задоволені позовні вимоги, ГУ ДПС у м. Києві подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції у відповідній частині та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення винесено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, апелянт зазначає, що під час перевірки контролюючим органом перевірено задекларовані позивачем дані та з`ясовано, що ним укладено ряд договорів про надання послуг завантаження та розвантаження промислової продукції, послуг транспортного перевезення, експедиції вантажів, консультаційних послуг, послуг з обслуговування комп`ютерного устаткування, послуг іншої допоміжної діяльності у сфері транспорту з наступними фізичними особами підприємцями: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (контрагенти позивача).

На виконання договорів контрагентами виписані акти здачі-приймання робіт, на підставі яких ТОВ «НТП «Трансінвест» до складу витрат віднесено вартість отриманих послуг у загальній сумі 4 425 131,00 грн. Проте, під час перевірки виявлено, що в актах виконаних робіт не зазначено місця, де відбувається надання послуг, кількісних та якісних показників вантажу, товарно-транспортних документів, яким чином відбуваються вантажно-розвантажувальні роботи (вручну, із залученням техніки, тощо).

Разом з тим, у контрагентів відсутні трудові ресурси, засоби для надання послуг, у зв`язку з чим не підтверджується реальність здійснення господарських операцій з контрагентами.

Окрім того, ТОВ «НТП «Трансінвест» укладено ряд зовнішньоекономічних контрактів з нерезидентами, однак товар або не надходив на територію України, або надходив із затримкою, у зв`язку з чим порушено законодавчо встановлені строки розрахунків та встановлено дебіторську заборгованість та винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі №640/12200/19 за апеляційною скаргою ГУ ДПС у м. Києві, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.

Від ТОВ «НТП «Трансінвест» надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що ненадання тих чи інших доказів - первинних документів не може бути беззаперечним доказом безтоварності господарських операцій, а деякі помилки чи неточності в оформленні документів не є підставою для висновків про відсутність ознак реальності господарських операцій, оскільки з інших доказів випливає, що відбувався фактичний рух активів, зміни у власному капіталі Товариства, при цьому відсутність ТТН не свідчить про відсутність господарських операцій.

У свою чергу ТОВ «НТП «Трансінвест» через уповноваженого представника - адвоката Данилову К.А. подало апеляційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста києва від 11 листопада 2021 року в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення ГУ ДФС у м. Києві від 11 квітня 2019 року №47.

В обґрунтування апеляційної скарги Товариство зазначило, що 11.04.2019 відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення №47, яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у загальному розмірі 508 964,00 грн, з яких 407 171,00 грн - за основним платежем та 101 793,00 грн - штрафні санкції.

В Акті перевірки від 15.03.2019 ГУ ДФС у м. Києві зазначило, що у період здійснення перевірки ФОПи перебували в трудових правовідносинах з ТОВ «НТП «Трансінвест», були працівниками товариства. Проте, на переконання позивача зазначені відомості не відповідають дійсним обставинами, оскільки до матеріалів справи надано довідку про співробітників Товариства за період з 01.01.2014 по 30.09.2016, з якої вбачається, що ФОПи в трудових відносинах з позивачем не перебували, на що не звернув уваги суд першої інстанції. Позивач наполягає, що з кожним з ФОПів Товариством укладалися Договори про надання послуг, складалися Акти приймання-передачі послуг, ФОПи при цьому мали найманих працівників, необхідне технічне устаткування, чим підтверджується реальність здійснених господарських операцій, та відповідно, оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі №640/12200/19 за апеляційною скаргою ТОВ «НТП «Трансінвест», встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, призначено справу до апеляційного розгляду у письмовому провадженні.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року справу колегія суддів вийшла з письмового провадження з розгляду апеляційної скарги ТОВ «НТП «Трансінвест», призначивши одночасний розгляд двох апеляційних скарг, поданих сторонами, в одному відкритому судовому засіданні.

Від ГУ ДПС у м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу ТОВ «НТП «Трансінвест», у якому зазначено, що висновки суду першої інстанції про відсутність належних документальних підтверджень реальності господарських операцій позивача з контрагентами - ФОПами є правильними та обґрунтованими, тому у відповідній частині суд дійшов вагомих висновків про законність податкового повідомлення-рішення від 11 квітня 2019 року №47.

В судовому засіданні представник відповідача - ГУ ДПС у м. Києві надав пояснення, відповів на питання суду, підтримав апеляційну скаргу податкового органу та заперечував проти доводів іншого апелянта - ТОВ «НТП «Трансінвест». Представник Товариства в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд апеляційних скарг за відсутності представника Товариства, у зв`язку з чим колегія суддів ухвалила продовжувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника ТОВ «НТП «Трансінвест».

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів встановила наступне.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві на підставі наказів від 19 жовтня 2016 року №6616, від 11 грудня 2018 року №18135, направлень від 17 жовтня 2016 року №733/26-15-14-07-02, №734/26-15-14-07-02, від 10 грудня 2018 року №3470/26-15-14-06-03, №3471/26-15-14-06-03 та від 14 грудня 2018 року №2603/26-15-42-08,ухвали Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року у справі №757/47594/16-у проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Науково-технічне підприємство «Трансінвест» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2014 року по 30 вересня 2016 року, валютного законодавства за період з 01 січня 2014 року по 30 вересня 2016 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2014 року по 30 вересня 2016 року, за результатами якої складено акт від 27 грудня 2018 року №318/26-15-14-07-02-10/39270330.

Проведеною перевіркою встановлені такі порушення:

пункту 44.6 статті 46, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на прибуток за 2014 рік у сумі 310 757,00 грн, у тому числі за 2014 рік на загальну суму 310 757, 00 грн;

пункту 44.6 статті 46, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в загальній сумі 7 998 846,00 грн, а саме: за 2015 рік в сумі 6 101 475,00 грн; за І квартал 2016 року в сумі 236 394,00 грн; за І півріччя 2016 року в сумі 1 294 416,00 грн (у тому числі за II квартал 2016 року на загальну суму 1 058 022,00 грн); за 9 місяців 2016 року в сумі 1 897 367,00 грн (у тому числі за III квартал 2016 року на загальну суму 839 345,00 грн);

пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 364 082,00 грн, у тому числі: за серпень 2014 року на загальну суму 15 365,00 грн; за вересень 2014 року на загальну суму 141 809,00 грн; за жовтень 2014 року на загальну суму 1 917,00 грн; за листопад 2014 року на загальну суму 171 908,00 грн; за грудень 2014 року на загальну суму 33 083,00 грн.

пункту 4 частини другої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та пункту 1 розділу III Наказу Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року №435 «Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», щодо несвоєчасного подання звітів про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за квітень 2015 року;

статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а саме:

несвоєчасне надходження товару за контрактом від 02 липня 2015 року №643/00212759/1300-09с-15 з компанією ОАО «Камышловский завод «Урализолятор» (Росія) в сумі 660 000,00 рос. руб (еквів. 255 255,00 грн);

ненадходження товару за договором переведення боргу від 28 жовтня 2015 року №01/ 15/ЛТТ в сумі 13 811 164,59 рос. руб (еквів. 5 666 306,46 грн);

ненадходження товару за договором переведення боргу від 11 листопада 2015 року №02/15 в сумі 118 733,10 євро (еквів. 452 250,25 грн).

пункту 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», а саме, порушення строків декларування валютних цінностей та іншого майна станом на 01 квітня 2016 року.

На підставі висновків акту перевірки, 11 квітня 2018 року відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

№, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 508 964,00 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями - 407 171,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 101 793,00 грн;

№, яким застосовано штрафну санкцію у розмірі 170,00 грн;

№, яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) або пені у розмірі 2 740 582,98 грн.

За результатами адміністративного оскарження, рішенням Державної фіскальної служби України від 14 червня 2019 року №27530/6/99-99-11-04-02-25 залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 11 квітня 2019 року, а скаргу позивача - без задоволення.

Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями та вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 11 листопада 2021 року, колегія суддів зазначає, що відповідно до Закону України «Про валюту і валютні операції» №2473-VIII від 21 червня 2018 року, який набрав чинності 07 липня 2018 року, втратили чинність Закон України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», Інструкція про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, що затверджена Постановою Правління Національного банку України №136 від 24 березня 1999 року, Постанова Правління НБУ №410 від 13 грудня 2016 року «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» та Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1993 року.

Разом з тим, положеннями частини восьмої статті 16 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про валюту та валютні операції» №2473-VIII від 21 червня 2018 року, передбачено, що уповноважені установи, суб`єкти валютних операцій, які до дня введення у дію цього Закону порушили вимоги Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Указу президента України №734/99 від 27 червня 1999 року «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» та (або) нормативно-правових актів Національного банку України з питань валютного регулювання та контролю, несуть відповідальність, передбачену законодавством України, що діяло на день вчинення таких порушень.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» виручка резидентів у іноземній валюті від експорту продукції підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) такої продукції, що експортується, а в разі експорту робіт, транспортних послуг - з моменту підписання акту або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання транспортних послуг. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Відповідальність за порушення наведеної вище вимоги Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» передбачена статтею 4 вказаного Закону, яка встановлює, що порушення резидентами, крім суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Отже, Закон України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» встановлює відповідальність за порушення строків розрахунку в іноземній валюті (надходження виручки) за наслідками виконання зовнішньоекономічних контрактів, і єдиною підставою до звільнення від такої відповідальності визнає наявність висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Як свідчать матеріали справи, 28 жовтня 2015 року між TOB «НВП «Локомотив» (початковий боржник), TOB «НТП ТРАНСІНВЕСТ» (новий боржник) та TOB «Проф Стрим» (кредитор) укладено Договір переведення боргу №01/15/ЛТТ, відповідно до якого всі зобов`язання перед TOB «Проф Стрим» за Контрактом №2/13 перешли до TOB «НТП «ТРАНСІНВЕСТ» в розмірі 13 811 164 рублів 59 копійок, зокрема, за поставкою товарів згідно з наступними митними деклараціями: №100270001/2013/2666671 від 27 грудня 2013 року на суму 709564,59 рублів; №100270001/2014/249581 від 21 березня 2014 року на суму 7 440 000,00 рублів; №100270001/2014/259766 від 27 жовтня 2014 року на суму 2 940 000,00 рублів; №100270001/2014/261858 від 10 грудня 2014 року на суму 2 721 600,00 рублів.

Контролюючим органом під час проведення перевірки встановлено, що станом на 30 вересня 2016 року, за TOB «НТП «Трансінвест» обліковується дебіторська заборгованість в сумі 13 811 164,59 рос.руб (еквів. 5 666 306,46 грн), граничний термін погашення:

- в сумі 3 500 000,00 рос.руб (еквів. 1 435 945,00 грн.) - 18 квітня 2016 року;

- в сумі 3 000 000,00 рос.руб (еквів. 1 230 810,00 грн.) - 24 квітня 2016 року;

- в сумі 3 000 000,00 рос.руб (еквів. 1 230 810,00 гри.) - 01 травня 2016 року;

- в сумі 2 000 371,85 рос.руб (еквів. 820 692,56 грн.) - 11 листопада 2016 року;

- в сумі 1 310 792,74 рос.руб (еквів. 537 778,94 грн.) - 15 грудня 2016 року;

- в сумі 1 000 000,00 рос.руб (еквів. 410 270,00 грн.) -17 грудня 2016 року.

Як вбачається з виписки, наданої ПАТ «Промінвестбанк», на виконання зобов`язань за Договором переуступки боргу від 28 жовтня 2015 року TOB «НТП «ТРАНСІНВЕСТ» сплачено кошти на користь TOB «Проф Стрим» (Росія) в межах встановлених строків.

11 листопада 2015 року між TOB «НВП «Локомотив» (початковий боржник), TOB «НТП ТРАНСІНВЕСТ» (новий боржник) та Andalusia Sp.z.o.o. (кредитор) укладено Договір переведення боргу №02/15, усі зобов`язання перед кредитором за Контрактом №05-12-PL від 17 грудня 2012 року перешли до TOB «НТП «ТРАНСІНВЕСТ» в розмірі 118 733, 10 евро, зокрема, за поставкою товарів згідно з митними деклараціями №100270001/2013/266664 від 27 грудня 2013 року на суму 46 100,00 евро; №100270002/2014/262834 від 29 грудня 2014 року на суму 72 633,10 евро.

З акту перевірки вбачається, що податковим органом встановлено, що станом на 30 вересня 2016 року за позивачем обліковується дебіторська заборгованість в сумі 118 733,10 євро (еквів. З 452 250,25 грн.), граничний термін погашення:

- в сумі 72 633,10 євро (еквів. 2 111 859,61 грн.) - 21 квітня 2016 року;

- в сумі 20 000,00 євро (еквів. 581 514,38 грн.) - 15 вересня 2016 року;

- в сумі 26 100,00 євро (еквів. 758 876,27 грн.) - 16 вересня 2016 року.

Проте, як вбачається з виписки, наданої ПАТ «Промінвестбанк», позивачем сплачено кошти на користь кредитора в сумі 72 633,10 євро - 22 січня 2016 року, в сумі 20 000,00 євро - 18 травня 2016 року та в сумі 26 100,00 євро - 19 травня 2016 року, тобто в межах встановленого строку.

Відповідно до статей 627, 628 Цивільного кодексу України сторони вільні у виборі виду договору та його умов, а згідно зі статтею 629 цього Кодексу укладений договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, одним із способів припинення зобов`язань у цивільному праві є зарахування, при якому погашаються зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, або невстановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги (стаття 601 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться в частині третій статті 203 Господарського кодексу України, згідно з якою господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.

Отже, залік (або зарахування) зустрічних однорідних вимог контрагентів є одним із законних засобів врегулювання сторонами своїх взаємних зобов`язань. Водночас, для проведення зарахування необхідна сукупність певних умов, а саме: вимоги повинні бути зустрічними (тобто такими, що випливають зі взаємних зобов`язань між двома особами) та однорідними (як правило, йдеться про взаємні вимоги грошових сум в одній і тій самій валюті); має настати строк виконання за всіма зустрічними вимогами.

Зарахування є односторонньою операцією, для якої достатньо заяви однієї сторони. Проте, воно може здійснюватися за згодою обох сторін - у разі підписання ними угоди про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Відповідно, зарахування вважається вчиненим із дати підписання заяви однією стороною або угоди - обома.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що випадки, у яких суб`єктам господарювання забороняється припиняти зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, мають бути визначені виключно в законах України. Однак, жодних обмежень на використання такого способу розрахунку за зовнішньоекономічними операціями законами України не передбачено.

Згідно з пунктом 1.11 Інструкції про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 24 березня 1999 року №136, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 28 травня 1999 року за №338/3631 (далі - Інструкція №136) експортна, імпортна операції можуть бути зняті з контролю за наявності належним чином оформлених документів про припинення зобов`язань за цими операціями зарахуванням, якщо: вимоги випливають із взаємних зобов`язань між резидентом і нерезидентом, які є контрагентами за цими операціями; вимоги однорідні; строк виконання за зустрічними вимогами настав або не встановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги; між сторонами не було спору щодо характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання тощо.

Таким чином, чинним законодавством України передбачено зарахування зустрічних однорідних вимог як вид припинення зобов`язання за зовнішньоекономічними договорами.

Більше того, чинним законодавством не заборонено та не обмежено законні форми розрахунків за зовнішньоекономічними операціями, що не передбачають, власне, надходження іноземної валюти на рахунок резидента.

При цьому, виконання зобов`язань резидента України перед нерезидентом за зовнішньоекономічним контрактом шляхом зарахування зустрічних грошових вимог за наявності належним чином оформлених документів є підставою для зняття банком із контролю експортно-імпортної операції, вчинюваної ним відповідно до Інструкції №136.

Таким чином, сторони зовнішньоекономічних операцій, здійснюючи експортно-імпортні операції, обґрунтовано виходили з того, що законами України передбачено їх право на застосування такої форми розрахунків як зарахування (залік) зустрічних однорідних (грошових) вимог, а також обґрунтовано виходили з того, що таке право не може бути скасоване підзаконними актами.

Щодо положень Постанови НБУ від 13 грудня 2016 року №410 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», то колегія суддів зазначає, що обмеження щодо зняття експортних операцій з валютного контролю, запроваджені вказаним пунктом Постанови НБУ, адресовані виключно уповноваженим банкам. Обов`язок продажу валютної виручки у певному розмірі сам по собі не є обмеженням для сторін у здійсненні розрахунків за зовнішньоекономічними контрактами шляхом зарахування зустрічних грошових вимог.

Окрім того, положення актів НБУ не регулюють підприємницької діяльності суб`єктів господарювання, не встановлюють форми розрахунків за зовнішньоекономічними контрактами та, як підзаконні акти, не можуть обмежувати дію норм Законів України, положення яких судом наведено вище, та якими передбачено вільний вибір сторонами контракту форми розрахунків.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 31 січня 2020 року у справі №1340/3649/18 відступив від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 29. Січня 2019 року по справі №819/2014/17 щодо припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог впродовж строку дії Постанов Правління НБУ, зокрема, від 14 вересня 2016 року №386 та від 13 грудня 2016 року №410, зазначивши, що не вважається підставою для зняття експортної операції з контролю, з визнанням правомірним наслідком такого контролю застосування санкцій, передбачених Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Судом сформовано нову правову позицію, відповідно до якої резидент є вільним у виборі форми розрахунків за зовнішньоекономічними операціями з-поміж тих, що не суперечать законам України, а тому перебування таких операцій на контролі саме по собі не спричиняє наслідку у вигляді застосування штрафних санкцій (пені), передбачених статтею 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог є складовою гарантованого Конституцією України права на свободу підприємницької діяльності та може бути обмежено виключно законами України.

Відтак, доводи контролюючого органу в частині порушення позивачем Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» та застосування до позивача суми штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) або пені у розмірі 2 740 582,98 грн згідно податкового повідомлення-рішення від 11 квітня 2018 року №, є помилковими.

Також в частині податкового повідомлення рішення від 11 квітня 2018 року№, яким до позивача застосовано штрафну санкцію у розмірі 170,00 грн за порушення пункту 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», а саме: за порушення строків декларування валютних цінностей та іншого майна станом на 01 квітня 2016 року, то Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1996 року (що втратив чинність 07 лютого 2019 року на підставі Закону №2473-VIII від 21 червня 2018 року) визначив загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Вказаним Декретом також вирішено питання щодо компетентного органу, який має право застосовувати санкції за порушення приписів Декрету. Таким повноважним органом є Національний банк України.

Положення Указу Президента України «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства» №734/99 від 27 червня 1999 року (дію якого було припинено згідно із Законом №2473-VIII від 21 червня 2018 року), яким органи державної податкової служби наділено повноваженнями застосовувати до резидентів і нерезидентів України санкції, передбачені пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1996 року не підлягають застосуванню, оскільки, врегульовуючи по-іншому питання, які були врегульовані законом (Декретом, виданим у межах повноважень, наданих Законом України «Про тимчасове делегування Кабінету Міністрів України повноважень видавати декрети в сфері законодавчого регулювання» від 18 листопада 1992 року №2796-XII), Указ суперечить обмеженням, встановленим пунктом 4 Перехідних положень Конституції України та необґрунтовано створює протиріччя в правовому регулюванні спірних відносин.

Отже, санкції, передбачені статтею 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19 лютого 1996 року, застосовуються лише Національним банком України та підпорядкованими йому особами, до яких податкові органи не відносяться.

Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі №280/5170/18.

Відтак, у відповідача відсутні повноваження для застосування до позивача фінансових санкцій та прийняття податкового повідомлення-рішення від 11 квітня 2018 року №.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги ГУ ДПС у м. Києві та зазначає, що вищенаведені висновки суду першої інстанції доводами відповідача не спростовуються.

Щодо висновків суду першої інстанції стосовно податкового повідомлення-рішення відповідача від 11 квітня 2019 року №47 колегія суддів виходить з того, що згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з пунктом 44.2 статті 44 Податкового кодексу України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

У пункті 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Виходячи з наведеного, платник податку на прибуток підприємств з метою визначення об`єкта оподаткування - прибутку визначає фінансовий результат до оподаткування (прибутку або збитку) шляхом коригування (збільшення або зменшення), використовуючи дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. При цьому показники обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, визначаються на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату у фінансовій звітності підприємства визначаються відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Відповідно пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України №88 від 24 травня 1995 року, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 2.15 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24 травня 1995, первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.

За змістом абзацу 11 частини першої статті 1, частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов`язкові реквізити, перелік яких визначено у цій нормі.

Таким чином, у податковому обліку понесені витрати на придбання товарів/послуг та доходи від реалізації товарів/послуг мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення.

Як вбачається з акту перевірки, контролюючим органом встановлено, що у період, що перевірявся, TOB «НТП «ТРАНСІНВЕСТ» отримувало послуги від ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 .

Так, 17 вересня 2015 року між TOB «НТП «ТРАНСІНВЕСТ» як Замовником та ФОП ОСОБА_1 як Виконавцем укладено Договір про надання послуг завантаження та розвантаження №01/17, відповідно до умов якого Виконавець зобов`язується за завданням замовника упродовж установленого в Договорі строку надавати за плату послуги із завантаження та розвантаження промислової продукції, та надає супутні послуги по транспортному обробленню вантажів, а Замовник зобов`язується оплачувати такі послуги.

07 вересня 2015 року між TOB «НТП «ТРАНСІНВЕСТ» як Замовником та ФОП ОСОБА_6 як Виконавцем укладено Договір про надання послуг №07-0915, за умовами якого Виконавець зобов`язується виконати за завданням Замовника послуги (роботи), а замовник зобов`язується прийняти виконані послуги (роботи) й оплатити їх.

18 вересня 2015 року між TOB «НТП «ТРАНСІНВЕСТ» як Замовником та ФОП ОСОБА_5 як Виконавцем укладено Договір про надання послуг №1-18, за умовами якого Виконавець зобов`язується виконати за завданням Замовника послуги (роботи), а Замовник зобов`язується прийняти виконані послуги (роботи) й оплатити їх.

01 жовтня 2015 року між TOB «НТП «ТРАНСІНВЕСТ» як Замовником та ФОП ОСОБА_3 як Виконавцем укладено Договір про надання послуг №06-1015, за умовами якого Виконавець зобов`язується виконати за завданням замовника послуги (роботи), а Замовник зобов`язується прийняти виконані послуги (роботи) й оплатити їх.

25 серпня 2015 року між TOB «НТП «ТРАНСІНВЕСТ» як Замовником та ФОП ОСОБА_2 як Виконавцем укладено Договір про надання послуг №25-1, за умовами якого Виконавець зобов`язується за завданням Замовника надати послуги, в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

На підтвердження виконання умов вищезазначених договорів, позивачем надано Акти здачі-приймання робіт (надання послуг), які не дають змоги встановити обсяг послуг, терміни їх виконання, ціну й загальну вартість наданих послуг.

Судова колегія зазначає, що в апеляційній скарзі Товариство також не посилається на інші документальні докази, які не оцінені судом першої інстанції. Відтак, суд першої інстанції та колегія суддів апеляційного суду виходять з наявного у справі обсягу документів, наданих у підтвердження реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами - ФОПами.

З огляду на це, судова колегія зазначає, що хоча податковим законодавством не встановлено конкретного переліку первинних документів, складенням яких мають опосередковуватись ти чи інші господарські операцій, проте критерієм зменшення бази оподаткування податку на додану вартість є можливість на підставі наявних документів зробити беззаперечний висновок про те, що витрати фактично понесені та спрямовані на отримання доходу.

Відтак позивач мав надати документи, які б свідчили про фактичне виконання постачальником конкретних видів послуг та про результат виконання кожної послуги у вигляді звіту, висновку тощо.

Однак таких документальних підтверджень позивач не надав, як і будь-яких документів, складенням яких оформлювався результат надання послуг, а отже, достатніх, переконливих та належних доказів реальності та спрямованості послуг на досягнення конкретних цілей суб`єкта господарювання колегії суддів не представлено.

Виходячи з такого, відсутні належні документальні підтвердження реальності здійснення господарських зобов`язань між позивачем та його контрагентами, у зв`язку з чим у позивача недостатньо підстав для формування за результатами оформлення вищезгаданих операцій податкового кредиту.

Враховуючи вищевикладене, контролюючий орган дійшов правомірного висновку про заниження позивачем податку на прибуток, у зв`язку із чим податкове повідомлення-рішенням від 11 квітня 2018 року № є правомірним і не підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами першою та другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

У сукупності наведеного, колегія суддів зазначає, що сторонами не спростовано висновків суду першої інстанції, не надано належних, достатніх та переконливих доказів у підтримку своїх позицій, як і не доведено порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки колегія суддів доводи апеляційної скарги відхиляє, не змінює та не скасовує рішення суду першої інстанції, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Державної податкової служби у м. Києві та Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічне підприємство «Трансінвест» залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року у справі №640/12200/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко