Справа № 380/1252/22
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/1252/22 пров. № А/857/6942/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Шавеля Р.М., Улицького В.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича (Військова частина НОМЕР_1) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2022 року, ухвалене суддею Брильовським Р.М. у м.Львові у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі №380/1252/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

18 січня 2022 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Військової частини НОМЕР_1, у якому просив стягнути середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.03.2021 по 16.12.2021, передбачений ст. 117 КЗпП України.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем на дату звільнення з військової служби не проведено розрахунків щодо грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, заборгованості з індексації за 2016-2021 роки. Відповідачем належні суми виплачено лише 16.12.2021 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2021 у справі №380/6992/21.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2022 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 74993,94 грн.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги, покликаючись на ст.2 Бюджетного кодексу України, зазначає, що 31 прикордонний загін імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича (Військова частина НОМЕР_1) є бюджетною неприбуковою установою, яка входить до складу Державної прикордонної служби України і фінансується з Державного бюджету України. Розпорядником коштів вищого рівня для відповідача являється Адміністрація Держприкордонслужби. Виплата всіх належних при звільненні ОСОБА_1 сум не була здійснена у день звільнення у зв`язку з відсутністю фінансуванн на вищевказані цілі від розпорядника коштів вищого рівня. Зауважує, що у прикордонного згону не було на меті затримати виплату належних при звільненні сум, що підтверджується поступовими виплатами належних сум після їх надходження. А саме 13.08.2021 виплачено індексацію грошового забезпечення у сумі 4331,13 грн; 16.12.2021 - одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в сумі 61572,74 грн; 16.12.2021 - компенсацію за невикористану відпустку (21 доба) в сумі 10775,23 грн. Повний остаточний розрахунок належних позивачу при звільненні сум був здійснений 16.12.2021 на загальну суму 75849,47 грн. При цьому не погоджується із обрахованим судом розміром середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, вказуючи на його непомірне завищення та необгрунтованість, пропонуючи власний розрахунок, застосовуючи облікову ставку Національного банку України станом на 12.03.2021 за кредитами в річному обчисленні (6,5%).

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що наказом начальника 31-го прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1) Державної прикордонної служби від 17.02.2021 №50-ос капітана ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за п. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та наказом начальника 31-го прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1) Державної прикордонної служби «По особовому сладу» від 12.03.2021 №72-ос виключено із списків особового складу, усіх видів грошового забезпечення військової частини НОМЕР_1.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2021 у справі №380/6992/21 позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Чернівецького прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 станом на день звільнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2016-2018.

Зобов`язано Чернівецький прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки, які передбачені частиною 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 року №702 за 2016- 2018 року.

Визнано протиправною бездіяльність Чернівецького прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, встановленої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобов`язано Чернівецький прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, встановленої частиною другою статті 15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Визнано протиправною бездіяльність Чернівецького прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 на день звільнення заборгованості з індексації грошового забезпечення за період за період часу 2016-2021 рік.

Зобов`язано Чернівецький прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з 2016-2021 рік.

Визнано протиправними дії Чернівецького прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення та підйомної допомоги ОСОБА_1 у 2017 році без включення при обрахунку, щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» до складу сум грошового забезпечення, з якого обчислювалася грошова допомога на оздоровлення у 2017 році, яка передбачена п. 1 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, та підйомної допомоги у 2017 році яка передбачена п. 3 ст. 9-1 Закону №2011-XII.

Зобов`язано Чернівецький прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України перерахувати та виплатити ОСОБА_1 суму грошової допомоги на оздоровлення та підйомну допомогу за 2017 рік, включивши при цьому суму щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» за відповідний місяць до складу грошового забезпечення військовослужбовця, з якого обчислюються грошова допомога на оздоровлення та підйомна допомога.

На виконання вказаного судового рішення, яке набрало законної сили 16.11.2021, відповідачем 16.12.2021 перераховано на картковий рахунок позивача грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, індексацію грошового забезпечення за 2016-2021 роки на загальну суму 75849,47 грн.

Факт нарахування та виплати належних сум позивачем не спростовується.

Разом з тим, позивач, вважаючи дії відповідача щодо невиплати протягом тривалого часу у повному обсязі розрахункових коштів протиправними, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу частини ОСОБА_1 відповідач не здійснив з ним повний розрахунок, а тому підставними є вимоги позивача про зобов`язання стягнення з відповідача середного заробітку за весь період затримки розрахунку. Разом з тим, судом при обрахунку суми, що підлягає до стягнення судовим рішення, застосовано принцип співмірності.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд апеляційної інстанції враховує, що порядок та умови проходження служби військовослужбовцями, порядок та умови визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) регламентується спеціальним законодавством.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це зазначено у спеціальному законі.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, індексації) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів вважає можливим застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби військовослужбовців.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи з наведених вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку, - наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в день звільнення з військової служби (12.03.2021) відповідачем не проведено остаточного розрахунку з позивачем належних йому сум при звільненні.

У спорі, що розглядається, суд враховує, чи діяв відповідач сумлінно і добросовісно, чи вживалися ним термінові та невідкладні заходи щодо виплати належних позивачу сум.

Проте, такі докази відповідач не надав ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

Отже, аргументи скаржника щодо не розповсюдження на спірні правовідносини статті 117 КЗпП України є безпідставними.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 провела фактичний розрахунок із позивачем на виконання рішення суду 24.06.2021 - поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у законодавчо встановлені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач має право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 травня 2021 року у справі № 340/1146/20.

Водночас, у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку обов`язковому визначенню підлягають розмір спірного середнього заробітку та час затримки розрахунку.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України Про оплату праці визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

В даному Порядку не міститься застережень щодо неможливості застосування його положень для обчислення розміру грошового забезпечення, а також слід зазначити, що заробітна плата і грошове забезпечення є формами оплати праці працівників (співробітників), загальні засади формування і обчислення яких є ідентичними.

Однак, в порівнянні із виплаченою сумою індексації, заявлену позивачем суму до стягнення не можна вважати співмірною.

Встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні цього питання суд апеляційної інстанції враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

В контексті наведеного суд першої інстанції дійшов до висновку, що обґрунтовано пропорційною до стягнення за час затримки розрахунку при звільненні є розрахована судом сума 74993,94 грн.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановлені статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича (Військова частина НОМЕР_1) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2022 року у справі №380/1252/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді Р. М. Шавель
В. З. Улицький