Справа № 600/663/22-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2022-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року м. Чернівці Справа № 600/663/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Чернівецької міської ради, яка виявляється у неприйнятті рішення з розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.04.2021 стосовно надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з прив`язкою до АДРЕСА_2 , відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- зобов`язати Чернівецьку міську раду прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 з прив`язкою до АДРЕСА_2 , відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 0,10 га для Індивідуального садівництва для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що 01.04.2021 звернувся до Чернівецької міської ради iз клопотанням про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів, орієнтовною площею 0,01 га, безоплатно у власність за рахунок земель запасу міста за адресою: м. Чернівці, відповідно до наданих географічних матеріалів, для будівництва та обслуговування житлового будинку, орієнтовною площею 0,10 га.

Посилаючись на положення ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, позивач вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо залишення його клопотання від 01.04.2021 без розгляду строком більше одного місяця, у зв`язку з чим просив зобов`язати відповідача прийняти рішення за результатами розгляду його заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Відповідач подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначав, що протоколами № 56 від 28.04.2021 та № 65 від 18.02.2022 Координаційний центр з питань соціальної та психологічної підтримки учасників антитерористичної операції при виконавчому комітету Чернівецької міської ради вирішено відмовити ОСОБА_1 у виділені земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1000 га, індивідуальне житлове будівництво за адресою ОСОБА_2 , в масиві житлової забудови, обмеженої вул. Марморозькою, вул. Хрещатинською, вул. Мукачівською в м. Чернівці у зв`язку із проходженням повітряної лінії електропередач високої напруги з охоронною зоною під обидві сторони.

Також відповідач вказує, що позивач у списку учасників АТО, які перебувають на окремому обліку для отримання земельної ділянки зареєстрований за № 2070 від 26.06.2019 (порядковий номер 1244). Таким чином, надання земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 в порушення черговості, є протиправним.

Департаментом урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради готується відповідний проект рішення щодо звернення позивача з врахуванням рекомендацій координаційного центру.

Враховуючи наведене, відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Ухвалою суду від 04.03.2022 заяву про зміну предмету позову повернуто позивачу.

Ухвалою суду від 04.03.2022 у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.

З`ясувавши обставини на які посилаються учасники справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до посвідчення встановленої форми, позивач є учасником бойових дій.

01.04.2021 позивач звернувся до Чернівецької міської ради з клопотанням про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, орієнтовною площею 0,10 га, безоплатно у власність за рахунок земель запасу міста за адресою: м. Чернівці, відповідно до наданих географічних матеріалів,

Вказане клопотання зареєстровано Чернівецькою міською радою 01.04.2021 за вх. № П-1927/0-04/01.

В позовній заяві позивач стверджував, що відповідач по день звернення до суду з позовом, не прийнято рішення за наслідками розгляду його клопотання про надання дозволу з розробки проекту землеустрою.

Доказів розгляду вказаного клопотання та прийняття за результатами його розгляду рішення про надання позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою або мотивованої відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, відповідач до суду не надав.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

За приписами ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтями 2 та 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ (далі - ЗК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно положень ст. 5 ЗК України земельне законодавство базується на таких принципах: а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; г) забезпечення раціонального використання та охорони земель; ґ) забезпечення гарантій прав на землю; д) пріоритету вимог екологічної безпеки.

Статтею 40 ЗК України передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За змістом ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно ч. 2, 3 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Пунктом д) ч. 1 ст. 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено ст. 118 ЗК України.

Так, згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Частиною 9 ст.118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок та строки розгляду клопотань по наданню дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також передачі земельної ділянки безоплатно у власність громадян, а також органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені у ст. 118 ЗК України орган уповноважений розглядати ці питання, надає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Крім того, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

З матеріалів справи видно, що 01.04.2021 позивач, як учасник бойових дій, звернувся до Чернівецької міської ради з клопотанням про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, орієнтовною площею 0,10 га, безоплатно у власність за рахунок земель запасу міста за адресою: м. Чернівці, відповідно до наданих географічних матеріалів,

Однак у встановлений ч. 7 ст. 118 ЗК України місячний строк орган місцевого самоврядування не прийняв одне з двох, передбачених цим Кодексом, рішень: про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивованої відмови у його наданні з підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З метою офіційного з`ясування всіх обставин справи, ухвалою суду про відкриття провадження у справі витребувано у відповідача, в т.ч.: докази розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.04.2021 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки; докази прийняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.04.2021 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки; пропозиції департаменту урбаністики та архітектури міської ради за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.04.2021; рекомендації постійних комісії міської ради за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.04.2021; всі документи та матеріали, які стосуються спірних правовідносин.

Частинами 7 та 9 ст. 80 КАС України встановлено, що особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

У разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно з ч. 5 ст. 44 КАС України учасники справи зобов`язані, в т.ч.: подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Суд звертає увагу, що під час розгляду справи по суті, доказів розгляду поданого позивачем клопотання від 01.04.2021 та прийняття за результатами його розгляду рішення про надання позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою або мотивованої відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, відповідач до суду не надав.

В супереч вимог ч. 7 ст. 80 КАС України, відповідач не повідомив суд про причини неможливості подання вказаних доказів.

Крім того, суд зазначає, що заперечуючи проти позову, відповідач, всупереч вимог ч. 4 ст. 162 КАС України не додав до відзиву документи, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Оскільки відповідач не надав до суду витребувані докази, для з`ясування яких вони витребовувалися, суд з урахуванням положень ч. 9 ст. 80 КАС України визнає відсутність належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин розгляду поданого позивачем клопотання від 01.04.2021 та прийняття за результатами його розгляду рішення про надання позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою або мотивованої відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Враховуючи викладене, суд погоджується з твердженнями позивача про допущення відповідачем - суб`єктом владних повноважень бездіяльності щодо не прийняття рішення за наслідками розгляду клопотання від 01.04.2021 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, орієнтовною площею 0,10 га, безоплатно у власність за рахунок земель запасу міста за адресою: м. Чернівці, відповідно до наданих географічних матеріалів,

При цьому відповідачем у поданому відзиві не наведено жодних обґрунтованих причин не прийняття у встановлений законом строк одного з двох указаних вище рішень за клопотанням позивача від 01.04.2021.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в порушення вимог ч. 7 ст. 118 ЗК України, подане позивачем клопотання від 01.04.2021 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою відповідачем не розглянуте, відповідне рішення про задоволення або мотивованої відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не прийнято.

З урахуванням встановлених по справі обставин та наведених норм права, які регулюють спірні правовідносин, суд приходить до переконання, що відповідач під час розгляду поданого позивачем клопотання від 01.04.2021 допустив протиправну бездіяльність щодо не надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки або мотивованої відмови у його наданні.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши оскаржувану позивачем бездіяльність відповідача на відповідність її критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, суд приходить до висновку, що при розгляді клопотання від 01.04.2021 відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначний законом, який регулює спірні відносини, а також необґрунтовано.

Згідно ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами 1 та 2 ст. 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій під час розгляду поданого позивачем клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

З огляду на викладене, обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд визнає протиправною бездіяльність відповідача щодо не прийняття рішення за наслідками розгляду клопотання позивача від 01.04.2021 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, орієнтовною площею 0,10 га, безоплатно у власність за рахунок земель запасу міста за адресою: м. Чернівці, відповідно до наданих географічних матеріалів,

Суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на рішення Координаційного центру з питань соціальної та психологічної підтримки учасників антитерористичної операції при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради, оформлене протоколами № 56 від 28.04.2021 та № 65 від 18.02.2022, якими вирішено відмовити ОСОБА_1 у виділені земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1000 га, індивідуальне житлове будівництво за адресою Гната Хоткевича, в масиві житлової забудови, обмеженої вул. Марморозькою, вул. Хрещатинською, вул. Мукачівською в м. Чернівці у зв`язку із проходженням повітряної лінії електропередач високої напруги з охоронною зоною під обидві сторони.

Як видно з приписів ст. 79-1 ЗК України, метою надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок є формування земельної ділянки, яке полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Під час розробки проекту, серед іншого, визначаються (узгоджуються) її межі та з`ясовується наявність правових та фактичних перешкод для надання її у власність. Ці обставини повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, під час затвердження проекту та надання земельної ділянки у власність, а не на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

При цьому, надання дозволу на розробку проекту відведення не свідчить, що проект радою буде затверджено. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проекту, рада може відмовити.

Відповідно до пункту "б" ч. 1, ч. 2 ст. 112 ЗК України охоронні зони створюються: уздовж ліній зв`язку, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об`єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти. Правовий режим земель охоронних зон визначається законодавством України.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 22 Закону України Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів охоронні зони об`єктів енергетики встановлюються вздовж повітряних та кабельних ліній електропередачі та навколо електростанцій, електропідстанцій, струмопроводів і пристроїв, для забезпечення нормальних умов експлуатації об`єктів енергетики, запобігання ушкодженню, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти.

Охоронні зони уздовж повітряних ліній електропередачі встановлюються у вигляді земельної ділянки і повітряного простору, обмежених вертикальними площинами, що віддалені по обидва боки ліній від крайніх проводів за умови невідхиленого їх положення на певній відстані залежно від напруги ліній електропередачі.

Пунктом 1 Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.1997 № 209 (далі правила № 209), передбачено, що Правила охорони електричних мереж запроваджуються з метою забезпечення збереження електричних мереж, створення належних умов їх експлуатації та запобігання нещасним випадкам від впливу електричного струму і використовуються у разі проектування, будівництва та експлуатації електричних мереж, а також під час виконання робіт або провадження іншої діяльності поблизу електричних мереж.

Електричними мережами, які підлягають охороні згідно з Правилами, вважаються трансформаторні підстанції, розподільні пункти і пристрої, струмопроводи, повітряні лінії електропередачі, підземні і підводні кабельні лінії електропередачі та споруди, які до них належать.

Як передбачено п. 2 Правил № 209 для створення нормальних умов експлуатації електричних мереж, забезпечення їх збереження та дотримання вимог техніки безпеки здійснюються такі заходи: відводяться земельні ділянки; встановлюються охоронні зони; визначаються мінімально допустимі відстані; прокладаються просіки у лісових, садових, паркових та інших багаторічних насадженнях.

Відповідно до пункту 8 Правил № 209 забороняється в охоронних зонах повітряних і кабельних ліній, трансформаторних підстанцій, розподільних пунктів і пристроїв виконувати будь-які дії, що можуть порушити нормальну роботу електричних мереж, спричинити їх пошкодження або нещасні випадки, а саме, серед іншого: будувати житлові, громадські та дачні будинки.

Таким чином, на етапі розроблення проекту землеустрою з відведення земельної ділянки можуть бути визначені, у разі потреби, обмеження у використанні земельної ділянки з урахуванням норм, визначених п. 5 Правил № 209, у зв`язку з чим факт часткового розміщення на території, за рахунок якої планується відведення земельної ділянки, лінії електропередач високої напруги само по собі не є безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку землевпорядної документації.

Суд також враховує, що Координаційний центр з питань соціальної та психологічної підтримки учасників антитерористичної операції при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради діє на підставі Положення про координаційний центр з питань соціальної та психологічної підтримки учасників антитерористичної операції при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради 24.03.2015 №149/6 (далі Положення №149/6), яке прийнято відповідно до Закону України Про місцеве самоврядування в Україні від 21.05.1997 №280/97-ВР.

Закон України Про місцеве самоврядування в Україні від 21.05.1997 № 280/97-ВР відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування, а отже не є законом, яким врегульовується розташування земельних ділянок.

У зв`язку із зазначеним, прийняте на його підставі Положення №149/6 не є в розумінні абз. 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України нормативно-правовим актом, яким врегульовується питання розташування земельної ділянки.

Відповідно до пункту 1.1 Положення №149/6 координаційний центр з питань соціальної та психологічної підтримки учасників антитерористичної операції при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради є постійно діючим дорадчим колегіальним органом.

Згідно пункту 1.3 Положення №149/6 метою діяльності Центру є об`єднання зусиль органів міської ради та громадських організацій, спрямованих на соціальну і моральну підтримку учасників антитерористичної операції, членів їх сімей та родинам загиблих учасників АТО, вирішення за рахунок можливостей місцевого самоврядування та громадськості проблем, що їх турбують.

Пунктом 2.4 Положення №149/6 передбачено, що рішення Центру носять рекомендаційний характер і враховуються виконавчими органами міської ради при прийнятті рішень, що стосуються чернівчан учасників АТО та членів їх сімей, а відповідно до його пункту 5.7 рішення Центру мають рекомендаційний характер і є обов`язковими для розгляду органами міської ради.

Підстави для відмови у наданні дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність, які зазначені в абзаці 1 частини 7 статті 118 ЗК України є вичерпними та розширеному тлумаченню не підлягають.

Аналізуючи викладене у своїй сукупності, суд прийшов до висновку, що рішення Координаційного центру з питань соціальної та психологічної підтримки учасників антитерористичної операції при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради носять тільки рекомендаційний характер, можуть бути враховані для розгляду органами міської ради. Однак, не можуть встановлювати імперативи, які не передбачені чинним законодавством України, тому такі рішення не можуть бути покладені в основу оскаржуваних дій (рішення) та слугувати підставою для відмови останньому у наданні дозволу на складання проекту землеустрою.

Стосовно позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до графічних матеріалів, орієнтовною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, суд зазначає наступне.

Статтею 245 КАС України визначено повноваження суду при вирішенні справи. Зокрема відповідно до п. 2 ч. 2 цієї статті КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

При цьому відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, необхідно зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьев проти України" від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. При прийнятті рішення відповідачем щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відсутній адміністративний розсуд, оскільки розсуд передбачає повноваження обирати у конкретній ситуації з правомірних альтернатив відповідний правомірний варіант поведінки/рішення. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слів може, або.

У випадку, коли повноваження суб`єкта владних повноважень сформульовані через формулу дихотомії задоволити-відмовити, а фактично законодавство не передбачає альтернативи рішення при зверненні особи у разі виконання нею вимог закону, будь-які дискусії про дискреційні повноваження стають безпредметними. Встановити наявність чи відсутність умов дії норми не можна відносити до адміністративного розсуду.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі Закон №280/97-ВР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до пункту в ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Як передбачено ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Згідно ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Таким чином, зміст наведених положень дає підстави для висновку, що виключно на пленарних засіданнях органу місцевого самоврядування вирішується питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, розглядаючи вказане питання, відповідний суб`єкт владних повноважень (в даному випадку таким є Чернівецька міська рада) може прийняти одне з двох рішень: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або ж відмовити у наданні такого дозволу.

В даному випадку відповідачем у встановлений законом строк та спосіб взагалі не було прийнято жодного із указаних можливих рішень. Тому вимога про зобов`язання прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є передчасною та задоволенню не підлягає.

Поряд з цим варто зазначити і те, що завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, суд не вбачає правових підстав для втручання в діяльність органу місцевого самоврядування шляхом підміни його виключної функції через зобов`язання прийняти певне конкретне рішення.

З огляду на суть та характер спірних відносин, на переконання суду, належним способом захисту порушених прав позивача буде саме зобов`язання відповідача на черговому засіданні сесії міської ради прийняти рішення за клопотанням позивача від 01.04.2021 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, орієнтовною площею 0,10 га, безоплатно у власність за рахунок земель запасу міста за адресою: м. Чернівці, відповідно до наданих географічних матеріалів.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Стосовно клопотання позивача про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк з дати набрання цим рішенням законної сили, суд зазначає наступне.

Так, ч. 1 ст. 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, вказаною статтею КАС України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено рішення, подати у встановлений судом строк звіт про його виконання.

Разом з тим, на думку суду, в даному випадку підстави для встановлення (в порядку ч.1 ст. 382 КАС України) судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення відсутні, оскільки у суду немає обґрунтованих сумнівів щодо невиконання відповідачем рішення у цій справі. Крім того, примусове виконання рішень суду у даній категорії справ забезпечується органами державної виконавчої служби.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи видно, що за подання вказаного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Враховуючи часткове задоволення позову, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 496,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 14, 77, 139, 243-246, 255, 293 та 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Чернівецької міської ради щодо не прийняття рішення за наслідками розгляду клопотання ОСОБА_1 від 01.04.2021 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, орієнтовною площею 0,10 га, безоплатно у власність за рахунок земель запасу міста за адресою: м. Чернівці, відповідно до наданих географічних матеріалів,

3. Зобов`язати Чернівецьку міську раду на черговому засіданні сесії міської ради прийняти рішення, передбачене частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, за клопотанням ОСОБА_1 від 01.04.2021 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, орієнтовною площею 0,10 га, безоплатно у власність за рахунок земель запасу міста за адресою: м. Чернівці, відповідно до наданих географічних матеріалів,

4. Стягнути з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 496,20 грн.

5. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач - Чернівецька міська рада (площа Центральна, 1, м. Чернівці, ).

Суддя В.К. Левицький