Справа № 380/19924/21
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2022-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2022 року місто Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Мричко Н.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо зміни та зменшення призначеного при виході у відставку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 90 % до 72 % суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді та визначення стажу роботи на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 31 рік;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90% (80% + за стаж роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання) суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді згідно із довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації в Львівській області за № 438 від 04.03.2020, починаючи з 19.02.2020 із урахуванням раніше виплачених сум без обмеження граничним розміром, з урахуванням фактично проведених виплат та із визначенням її стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання, - 38 років 06 місяців 11 днів;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді, який дає право на отримання довічного грошового утримання судді у відставці, періоди роботи:
- 3 роки у галузі права за юридичною спеціальністю - (відповідно до абзацу 4 пункту 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1402-VIII та 2 роки - (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді відповідно до абзацу 4 пункту 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1402-VIII та Закону України від 07.06.2018 №2447-VIII «Про Вищий антикорупційний суд», яким внесено зміни до статті 137 Закону України № 1402-VIII та відповідно до статті 7 Закону України №2862 (у редакції з 28.06.1996 по 05.07.2001) за періоди роботи: секретарем судового засідання Комінтернівського районного суду м. Харкова із 20.03.1978 по 05.12.1980 та із 28.09.1981 по 08.08.1984; секретарем канцелярії по цивільних справах Ленінського районного суду м.Львова із 03.11.1986 по 18.11.1986; судовим виконавцем Радянського районного суду м.Львова із 19.11.1986 по 20.06.1987;
- 2 роки 5 місяців 22 дні - половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - Харківському юридичному інституті імені Ф.Е. Дзержинського - із 01.09.1980 по 29.06.1985 (відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 №584/95) - незалежно від періоду роботи.
Ухвалою від 16.05.2022 суддя прийняла позовну заяву до розгляду й відкрила провадження у справі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що щомісячне довічне грошове утримання судді не може бути зменшено шляхом внесення змін до законодавства, оскільки таке за своєю природою належить до конституційних гарантій незалежності суддів. Відтак на думку позивача, відповідач протиправно при проведенні перерахунку з 19.02.2020 зменшив призначений при виході у відставку розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 90% до 72%.
Позивач вказала, що в Указі Президента України від 10.07.1995 №584/95 не зазначено форми навчання, а тому відповідач протиправно не зарахував половини строку навчання у вищому навчальному закладі. Позивач також вважає, що станом на час набуття права на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання (19.02.2020), а також станом на час здійснення відповідачем перерахунку щомісячного довічного грошового утримання (22.01.2021) вона мала право на зарахування до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, періоду роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право на призначення на посаду судді. Відтак відповідач повинен був, окрім стажу трудової діяльності, визначеного законом (31 рік 00 місяців 19 днів), зарахувати 5 років професійної діяльності у сфері права за юридичною спеціальністю та 2 роки 5 місяців 22 дні половини строку навчання у вищому навчальному закладі.
29.03.2022 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що беручи до уваги вимоги частини третьої статті 142 Закону України №1402-VІІІ, проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача необхідно робити, виходячи із розміру 72% (50% + 22% (11 років*2%) суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, а не 90%. Тому безпідставним є посилання позивача щодо зарахування до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання у вищому юридичному закладі та період роботи позивача, а саме: 3 роки у галузі права за юридичною спеціальністю та 2 роки роботи за періоди роботи: секретарем судового засідання Комінтернівського районного суду м.Харкова із 20.03.1978 по 05.12.1980 та із 28.09.1981 по 08.08.1984; секретарем канцелярії по цивільних справах Ленінського районного суду м.Львова із 03.11.1986 по 18.11.1986; судовим виконавцем Радянського районного суду м.Львова із 19.11.1986 по 20.06.1987, починаючи від 19.02.2020. Цей стаж роботи позивача зараховано до загального трудового стажу.
05.04.2022 позивач подала до суду відповідь на відзив, в якій вказала, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання виникло та було реалізовано під час дії пункту 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1402-VIII, а не частини третьої статті 142 вказаного Закону, а тому при здійсненні перерахунку не може бути зменшений відсотковий розмір її щомісячного довічного грошового утримання, зважаючи на відсутність зворотної дії в часі рішень Конституційного Суду України.
12.04.2022 представник відповідача подав до суду заперечення, в яких зазначив ті ж доводи, що й у відзиві на позовну заяву.
Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні сторони у справі не звертались.
Дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив таке.
З 21.06.1987 позивач працювала народним суддею Турківського районного народного суду Львівської області.
Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 13.07.2000 №1893-ІІІ позивача обрано суддею безстроково.
03.07.2018 Вища рада правосуддя прийняла рішення №2119/0/15-18, яким звільнила ОСОБА_1 з посади судді Турківського районного суду Львівської області у зв`язку з поданням заяви про відставку (арк. справи 50).
З 10.07.2018 позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі № 380/5714/20 відповідач 22.01.2021 здійснив перерахунок позивачу з 19.02.2020 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з 72% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (арк. справи 26).
Позивач звернулася до відповідача із заявою від 11.05.2021 про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90% від заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді із врахуванням до стажу роботи на посаді судді періоду роботи державної служби в судах 06 років 01 місяць 04 дні (арк. справи 32-33).
За принципом екстериторіальності таку заяву позивача скеровано для розгляду у Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
Вважаючи дії відповідача щодо зміни та зменшення призначеного при виході у відставку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 90 % до 72% суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді та визначення стажу роботи на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 31 рік протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.
Першим спірним у цій справі є питання можливості застосування при перерахунку позивачу довічного грошового утримання судді з 19.02.2020 відсоткового показника грошової винагороди судді, працюючого на відповідній посаді, за нормами Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон України №2453-VI), з приводу чого суд зазначає таке.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України від 02.06.2016 №1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон України № 1402-VІІІ).
Відповідно до частини першої статті 142 Закону України № 1402-VІІІ суддя, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:
1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;
2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.
При цьому, суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (частина друга статті 142 Закону України №1402-VIІІ).
Досліджуючи поняття «щомісячне довічне грошове утримання судді», Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 14.12.2011 № 18-рп/2011 вказав, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний Суд України також вказав про неможливість звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, у тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.
Крім цього, зазначений підхід до статусу судді у відставці та питання належного матеріального забезпечення суддів у відставці знайшов своє продовження у Рішенні Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016, у абзаці другому пункту 3 мотивувальної частини якого Суд зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов`язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.
Відповідно до частини третьої статті 142 Закону України №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Частинами четвертою та п`ятою статті 142 Закону України №1402-VIII передбачено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до частини третьої статті 135 Закону України №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить:
1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Разом з цим, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України №1402-VIII були передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
Так, пунктом 22 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України №1402-VIII було визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених вказаним Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності таким Законом.
Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01.01.2017 отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України №2453-VI.
Відповідно до пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України №1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України №2453-VI.
Законом України від 16.10.2019 №193-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», який набрав чинності 07.11.2019, виключено зазначені вище пункти 22, 23 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України №1402-VIII.
Відповідно до пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України №1402-VIII розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2020 року:
а) для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Пунктом 25 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України №1402-VIII встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному вказаним Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності таким Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України № 2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Разом з цим, рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1402-VIII зі змінами.
Так, у пунктах 16, 17 вказаного рішення від 18.02.2020 № 2-р/2020 Конституційний Суд України зазначив, що право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України).
Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 № 10-рп/2013).
Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абзаци п`ятий, шостий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013).
Отже, судді, які вже перебувають у відставці та досягли шістдесятип`ятирічного віку, з об`єктивних причин не мають можливості пройти кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді і пропрацювати після цього три роки, що є обов`язковою умовою для отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному Законом України № 1402-VIII.
Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.
Також Конституційний Суд України зазначив, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.
У зв`язку із вищевикладеним, Конституційний Суд України рішенням від 18.02.2020 у справі № 2-р/2020 визнав неконституційним пункт 25 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України №1402-VIII.
Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 № 2-р/2020 Закон України №1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
При цьому, суд наголошує на тому, що Конституційний Суд України визнав неконституційним весь пункт 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1402-VIII, у тому числі й щодо можливості обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання відповідно до положень Закону України №2453-VI.
На час виникнення спірних відносин у цій справі, право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, його розмір, а також його перерахунок врегульовано положеннями статті 142 Закону України №1402-VIII, частиною четвертою якої передбачено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Водночас частиною третьою статті 142 Закону України №1402-VIII визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Наведена норма неконституційною не визнавалась.
Отже, на переконання суду до відносин з визначення відсоткового значення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці при проведенні його перерахунку відповідно до частини четвертої статті 142 Закону України №1402-VIII повинні застосовуватись виключно норми вказаного Закону.
Таким чином, оскільки чинним Законом України №1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування довічного щомісячного грошового утримання, а також виходячи із принципу єдності статусу суддів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для обрахунку (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання виходячи із розміру суддівської винагороди діючого судді та розміру її відсоткового значення одночасно за складовими, які передбачені різними законами.
Тобто, для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді за правилами частини четвертої статті 142 Закону України №1402-VIII у формулі його обрахунку має застосуватись розмір відсоткового значення суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, визначений частиною третьою Закону України №1402- VIII.
Крім того, слід звернути увагу, що перерахунок грошового утримання судді у відставці, виходячи із розміру відсоткового значення, визначеного частиною третьої статті 141 Закону України №2453-VI від заробітної плати працюючого судді, ставить діючих суддів та суддів, які вийшли у відставку за Законом України №1402-VIII, у нерівне становище з тими суддями, які вийшли у відставку за Законом України №2453-VI, що не відповідає базовому принципу єдності статусу суддів, який означає однаковий підхід до встановлення рівня матеріального забезпечення судді.
Зважаючи на викладене, суд відхиляє доводи позивача про необхідність застосування при перерахунку довічного грошового утримання судді з 19.02.2020 положень Закону України №2453-VI. Відтак дії відповідача щодо перерахунку позивачу з 19.02.2020 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з 72% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, є правомірним.
З приводу зарахування позивачу до стажу роботи на посаді судді, який дає право на отримання довічного грошового утримання судді у відставці, 2 роки 5 місяців 22 дні - половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі - Харківському юридичному інституті імені Ф.Е. Дзержинського - з 01.09.1980 по 29.06.1985 (відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 №584/95), суд зазначає таке.
Відповідно до абзацу четвертого пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності вказаним Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Вперше позивач була обрана на посаду судді у 1987 році, а у 2000 році її обрано безстроково.
На час обрання позивача на посаду судді вперше 21.06.1987, законодавство не передбачало права судді на відставку та, відповідно, не регламентувало питання обчислення стажу, який дає право на відставку.
Отже, для мети визначення законодавства, яке регулює питання обчислення стажу роботи необхідно звернутись до дати обрання позивача суддею безстроково (13.07.2000).
Суд встановив, що позивач з 01.09.1980 на підставі наказу від 23.08.1980 зарахована студенткою 1-го курсу заочного факультету Харківського юридичного інституту імені Ф.Е. Дзержинського, а наказом від 06.08.1982 №6 студенткою 3-го курсу переведена на вечірній факультет Харківського юридичного інституту імені Ф.Е. Дзержинського, з якого відрахована наказом від 29.06.1985 №26 у зв`язку із закінченням навчання (арк. справи 19).
Стаття 55 Закону Української РСР від 28.06.1974 № 2778-VIII «Про народну освіту» (втратив чинність згідно з Постановою Верховної Ради Української PCP від 04.06.1991 №1144-ХІІ) передбачала, що вища освіта здійснюється в університетах, інститутах, академіях та інших навчальних закладах, віднесених у встановленому порядку до вищих навчальних закладів. У вищих навчальних закладах може проводитися денне, вечірнє і заочне навчання. Навчання у вищих навчальних закладах без відриву від виробництва є формою здобуття спеціальності і підвищення кваліфікації особами, які працюють у різних галузях народного господарства.
Зазначений Закон не містив норм щодо зарахування строку навчання у вищих навчальних закладах до стажу роботи (трудового стажу).
Відповідно до частини третьої статті 42 Закону України від 05.05.1991 №1060-ХІІ «Про освіту» (у редакції, чинній станом на 13.07.2000) підготовка фахівців у вищих навчальних закладах може проводитися з відривом (очна), без відриву від виробництва (вечірня, заочна, дистанційна), шляхом поєднання цих форм, а з окремих спеціальностей - екстерном.
Зазначений Закон не містив норм щодо зарахування строку навчання у вищих навчальних закладах до стажу роботи (трудового стажу).
Приписами статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 №584/95 визначено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.
Водночас зазначена норма не конкретизує, яка саме форма навчання має бути врахована до суддівського стажу.
Постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 «Про оплату праці суддів» (у первинній редакції) не містила норм про зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку, половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів.

Норма про зарахування до такого стажу роботи половини строку навчання лише за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів з`явилася у пункті 3-1 цієї постанови на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 №545.

У зв`язку з наведеним, для того, щоб встановити, чи зараховується до стажу позивача половина року навчання на заочній та вечірній формі у вищому юридичному навчальному закладі, необхідно з`ясувати зміст поняття «трудовий стаж».

Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV«Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Однак частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених вказаним Законом.

Зокрема, у Законі України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон України №1788-XII) йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній станом на 13.07.2000) встановлено, що трудова книжка є повним документом про трудову діяльність працівника.

У Порядку також передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно з пунктом 2.18 Інструкції до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, записи про час навчання у професійних навчально-виховних закладах та інших закладах у навчально-курсових комбінатах (центрі, пункті тощо), у вищих навчальних закладах та про час перебування в аспірантурі і клінічній ординатурі.

Для студентів, слухачів курсів, учнів, аспірантів та клінічних ординаторів, які мають трудові книжки, навчальний заклад (наукова установа) вносить записи про час навчання на денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих навчальних закладів. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукової установи) про зарахування на навчання та про відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів, клінічних ординаторів (пункт 2.16 Інструкції).

Тобто зазначена Інструкція передбачала (і передбачає на сьогодні) внесення до трудових книжок студентів записів про час навчання лише на денних відділеннях.

Таким чином, питання ведення, контролю за веденням запису в трудовій книжці відомостей щодо трудового (в тому числі спеціального) стажу віднесено до компетенції роботодавця або, у виняткових випадках, юридичної особи, в якій власник трудової книжки провадить не трудову, але іншу основну свою діяльність. У випадку, коли така діяльність є не трудовою, а іншою, але не основною, зокрема навчання на заочному чи вечірньому факультеті, то відомості про неї не можуть стосуватись трудового стажу, а відповідно до пункту 2.18 Інструкції можуть вноситись до трудової книжки інформаційно. Такі дані не можуть заміщувати (поглинати) собою даних, що становлять безпосередньо трудовий стаж.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що заочна та вечірня форми навчання у вищому юридичному навчальному закладі не зараховуються до стажу судді, який дає право на відставку, а тому доводи позивача щодо наявності підстав для зарахування до такого стажу половини строку навчання у Харківському юридичному інституті імені Ф. Е. Дзержинського суд відхиляє.

Суд при розгляді справи враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 03.09.2020 у справі №9901/521/19.

З приводу зарахування позивачу до стажу роботи на посаді судді, який дає право на отримання довічного грошового утримання судді у відставці, 3 роки у галузі права за юридичною спеціальністю та 2 роки - (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді за періоди роботи: секретарем судового засідання Комінтернівського районного суду м. Харкова із 20.03.1978 по 05.12.1980 та із 28.09.1981 по 08.08.1984; секретарем канцелярії по цивільних справах Ленінського районного суду м. Львова із 03.11.1986 по 18.11.1986; судовим виконавцем Радянського районного суду м. Львова із 19.11.1986 по 20.06.1987,то суд зазначає таке.

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 43 Закону України №2862-XII (у редакції, чинній станом на 13.07.2000) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

На момент призначення позивача на посаду судді безстроково Закон України №2862-ХІІ не передбачав зарахування до стажу роботи на посаді судді стажу роботи (професійної діяльності) у сфері права (окрім роботи на посадах, визначених абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону України № 2862-ХІІ).

В контексті оцінки аргументів позивача, суд вважає за необхідне додати, що зарахування періоду роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, не означає автоматичне зарахування цього періоду до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, за винятком роботи на посадах, визначених абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону України №2862-ХІІ.

Отже, враховуючи те, що посади секретаря судового засідання, посаді секретаря канцелярії по цивільних справах та судового виконавця не передбачені абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону України №2862-ХІІ, то суд вважає обґрунтованими заперечення відповідача щодо відсутності зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду роботи позивача на вказаних посадах.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-76, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, - відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Мричко Н.І.