Справа № 300/31/22
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/31/22 пров. № А/857/5782/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Святецького В. В.,

з участю секретаря судового засідання Петрунів В. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року (прийняте у місті Івано-Франківську суддею Главачем І. А.; дата складення рішення у повному обсязі не вказана) в справі № 300/31/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савчук В. Р., звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила визнати протиправною і скасувати постанову ВП № 51568880 від 22.12.2021 про стягнення виконавчого збору, винесену Відділом державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (далі - Відділ ДВС у м. Івано-Франківську).

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 22.12.2021 відповідач протиправно, всупереч вимог статей 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», прийняв постанову про стягнення з неї виконавчого збору в розмірі 151 047,39 грн у виконавчому провадженні № 51568880 з виконання виконавчого листа № 344/9754/2015, виданого 22 червня 2016 року Івано-Франківським міським судом. Підставою для стягнення виконавчого збору є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення, проте державний виконавець не вчинив жодних заходів з примусового виконання виконавчого листа № 344/9754/2015, а тому відсутні підстави для стягнення виконавчого збору. Також, виконавче провадження № 51568880 закінчено згідно постанови від 22.12.2021 після того як борг погашено в повному обсязі, за повідомленням стягувача. Крім того, Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі також Інструкція), як підзаконний нормативно-правовий акт, не може суперечити приписам Законів України «Про виконавче провадження» та «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», як спеціальних законів, що регулюють порядок вчинення виконавчих дій, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена. За змістом Інструкції виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. Отже, умовами стягнення виконавчого збору є фактичне виконання виконавчого документа та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень, а за своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила ОСОБА_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж аргументами, що й вимоги позовної заяви. Зазначає, що висновки суду в частині, чи є виконавчий збір санкцією, є суперечливими, а висновки про те, що єдиною обов`язковою умовою сплати боржником виконавчого збору є відкриття виконавчого провадження, не зважаючи на фактичне виконання ним рішення добровільно чи за участю виконавця і здійснення ним будь-яких дій з примусового виконання такого рішення, є помилковими, позаяк законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. Також суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги правові висновки, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі № 2540/3203/18 щодо застосування норм Закону України «Про виконавче провадження».

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) постановою від 05.07.2016 відкрито виконавче провадження № 51568880 з виконання виконавчого листа, виданого Івано-Франківським міським судом № 344/9754/2015 від 22.06.2016, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості в розмірі 54 949,32 доларів США та 12 556,03 грн пені.

За змістом пунктів 2, 3 постанови боржнику добровільно виконати рішення в 7-ми денний термін. При невиконанні рішення в наданий для добровільного стягнення строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій.

Постановами державного виконавця від 10.08.2016 ВП № 51568880 було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , а також, на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, і на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

У зв`язку з правонаступництвом стягувача, 26.06.2019 державний виконавець виніс постанову про заміну сторони виконавчого провадження - Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Івент».

Постановою державного виконавця від 26.06.2019 ВП № 51568880 було звернуто стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 та надіслано до ТзОВ «Зелена Хвиля-Білекс», за місцем отримання нею доходу.

09.12.2021 винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Івент» на його правонаступника ОСОБА_2 .

22.12.2021, зважаючи на відсутність будь-яких фінансових чи майнових претензій до ОСОБА_1 та виконання позивачем зобов`язань у повному обсязі, стягувачем подано до відповідача заяву (повідомлення) про погашення боргу в повному обсязі.

За результатами розгляду поданої стягувачем заяви, керуючись пунктом 9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», 22.12.2021 державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

Також, постановою від 22.12.2021 ВП № 51568880 державний виконавець стягнув з ОСОБА_1 на користь Відділу ДВС у м. Івано-Франківську 151 047,39 грн виконавчого збору.

З метою забезпечення повного та своєчасного виконання вказаного рішення постановами від 24.12.2021 державний виконавець наклав арешт на грошові кошти боржника, а також визначив розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Вважаючи, що постанова ВП № 51568880 від 22.12.2021 про стягнення виконавчого збору, винесена Відділом ДВС у м. Івано-Франківську, є протиправною, ОСОБА_1 оскаржила її до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що бездіяльність позивача, що проявилась у невиконанні рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження, зумовила необхідність примусового його виконання, що є безумовною підставою для стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору

Враховуючи встановлені обставини та висновки суду, з огляду на невиконання ОСОБА_1 самостійно виконавчого документа, до моменту відкриття виконавчого провадження з примусового його виконання, враховуючи встановлений Законом України «Про виконавче провадження» обов`язок виконавця стягувати з боржника виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, яка лише підлягала стягненню, позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII) встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

А пунктом 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої - четвертої, дев`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Виконавчий збір не стягується, зокрема, у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону.

Пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

За змістом цих норм умовою стягнення виконавчого збору є відкриття виконавчого провадження (початок вчинення дій щодо примусового виконання), а виконавчий збір є стимулючим засобом для добровільного виконання виконавчого документа і не ставиться у залежність від фактично вчинених дій щодо примусового виконання.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах від 28.04.2020 у справі № 480/3452/19 та від 30.06.2021 у справі № 460/2478/19.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 самостійно не виконала виконавчий документ, як до моменту відкриття виконавчого провадження з примусового його виконання, так і в установлений постановою про відкриття виконавчого провадження наданий для добровільного виконання строк, враховуючи встановлений Законом № 1404-VIII обов`язок виконавця стягувати з боржника виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, яка лише підлягала стягненню, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується в тому, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо суперечливості висновків суду першої інстанції, позаяк зазначене загалом не вплинуло на законність прийнятого рішення.

З приводу покликань апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги правові висновки, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі № 2540/3203/18 щодо застосування норм Закону України «Про виконавче провадження» колегія вважає за необхідне зауважити, що висновки суду у вказаній справі зроблені за інших фактичних обставин, зокрема:

- виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі його заяви відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII без виконання;

- державний виконавець не вчиняв жодних дій з метою примусового виконання виконавчого документа.

Натомість, у справі, що розглядається, виконавче провадження було закінчене на підставі пункту 9 частини першої статті 39, у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом - борг погашено в повному обсязі, згідно повідомлення стягувача.

Також, державний виконавець вчиняв дії з метою примусового виконання виконавчого документа - накладав арешт на майно боржника, на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, і на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів; звертав стягнення на заробітну плату боржника та надсилав за місцем отримання нею доходу.

Решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак не потребують додаткового аналізу.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Тобто, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року в адміністративній справі № 300/31/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
В. В. Святецький
Постанова складена у повному обсязі 30 червня 2022 року.