Справа № 640/28141/21
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2022-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Борисовській Л.М.,

За участі представника позивача: Шопіної Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року у справі за адміністративним позовом Міністерства внутрішніх справ України до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та скасування подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

Міністерство внутрішніх справ України звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просило:

- визнати протиправними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. у ВП №56466467 щодо винесення подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 10 вересня 2021 року №564664667/20-1 та надіслання його до Державного бюро розслідувань;

- скасувати подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 10 вересня 2021 року №564664667/20-1, винесене головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменко О.С. у ВП №56466467.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачем порушено порядок винесення оскаржуваного подання та не вжитто заходи, передбачених пунктом 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року даний адміністративний позов - задоволено.

Визнано протиправними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. у ВП №56466467 щодо винесення подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 10 вересня 2021 року №564664667/20-1 та надіслання його до Державного бюро розслідувань.

Скасовано подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 10 вересня 2021 року №564664667/20-1, винесене головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменко О.С. у ВП №56466467.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить змінити вказане судове рішення в мотивувальній частині, а в іншій частині - залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що оскільки державний виконавець після закінчення місячного строку, тобто з 09.12.2020 повинен був застосувати положення пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», однак вказаних дій не вчинив, та ця обставина вказує на необхідність скасування подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 10 вересня 2021 року.

При цьому, апелянт-позивач звертає увагу на те, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову, проте з помилкових мотивів, та необгрунтовано відхилив доводи позивача щодо повного виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 у справі №554/5683/17 з урахуванням позиції, викладеної в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 у справі №554/4569/20 та постанови державного виконавця від 21.10.2020 про відновлення виконавчого провадження №56466467.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідачем зазначено, що станом на 20.06.2018 документальних підтверджень того, що позивачем було виконано у повному обсязі рішення суду першої інстанції або наведення причин, за яких таке рішення не було виконано на адресу відділу примусового виконання не надходило.

Сам факт прийняття висновку про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 без урахування висновків суду (не затвердження та виплату відповідних виплат) не може вважатись виконанням судового рішення та виконавче провадження не може бути закінчене на підставі пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Відтак, державним виконавцем не було порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», тому підстави для скасування подання - відсутні.

У відповіді на відзив позивачем відзначено, що відповідач не спростовує факту та таких обставин справи, згідно яких державний виконавець необгрунтовано та неправомірно вчинив дії, зокрема щодо винесення подання про кримінальне правопорушення від 10 вересня 2021 року №564664667/20-1.

Позивач вважає, що державним виконавцем не спростовано правомірність винесення подання від 10 вересня 2021 року та внесення його до Державного бюро розслідувань.

Крім того, відповідач, не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначена апеляційна скарга обгрунтована тим, що починаючи з дати відкриття виконавчого провадження позивач не вжив всіх заходів щодо повного виконання виконавчого листа Октябрського районного суду міста Полтави №554/5683/17 виданого 20.02.2018 про зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

На думку апелянта-відповідача, приписи статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 13 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на вказане, постанову державного виконавця від 10 вересня 2021 року щодо подання про кримінальне правопорушення винесено на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивачем звернуто увагу на те, що державний виконавець жодним чином не спростовує неправомірність прийнятого подання від 10 вересня 2021 року, та направлення останнього до Державного бюро розслідувань.

Як вказує позивач у відзиві державний виконавець після завершення місячного строку, тобто з 09.12.2020 повинен був застосовувати вимоги положення пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», чого зроблено не було, відтак всі подальші дії державного виконавця у виконавчому провадженні №56466467 є неправомірними.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, засулхавши пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2017 року у справі №554/5683/17 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа: Головне управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, позовні вимоги задоволено у повному обсязі, зокрема зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути висновок з відповідними документами відносно ОСОБА_1 про призначення виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду II групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції», з урахуванням обставин встановлених судом, та зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду II групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції».

На виконання вказаного рішення Октябрським районним судом м. Полтави 20 лютого 2018 року видано виконавчий лист №554/5683/17, на підставі якого головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Руденком В.В. відкрито виконавче провадження №56466467, про що винесено постанову від 24 травня 2018 року про відкриття виконавчого провадження.

Вказаною постановою зобов`язано боржника виконати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2017 року у справі №554/5683/17 протягом 10 робочих днів.

З огляду на відсутність станом на 20 червня 2018 року документального підтвердження виконання рішення суду, державним виконавцем винесено вимогу №56466467/25 від 20 червня 2018 року, а 26 червня 2018 року - постанову про накладення штрафу на боржника Міністерство внутрішніх справ України у розмірі 5100 грн.

У подальшому, 25 липня 2018 року державним виконавцем винесено вимогу №56467088/25-2, а також 07 червня 2019 року ухвалено постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 10200 грн.

Надалі, 12 травня 2020 року у виконавчому провадженні ВП №56466467 державний виконавець, керуючись пунктом 9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про закінчення виконавчого провадження в зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.

Однак, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року у справі №554/4569/20 було скасовано постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 12 травня 2020 року ВП №56466467 щодо виконання виконавчого листа №554/5683/17, виданого 20 лютого 2018 року Октябрським районним судом м. Полтави.

Ухвалюючи дане рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2017 року у справі №554/5683/17 чітко визначає зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України прийняти відповідне рішення про визначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду II групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності. У той же час, Міністерством внутрішніх справ України одноразова грошова допомога була обрахована ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 частини першої статті 99 Закону України «Про Національну поліцію», яким передбачено, що інвалідам II групи - 90 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

З огляду на вказане, апеляційна інстанція прийшла до переконання, що Міністерство внутрішніх справ України при затвердженні висновку про призначення одноразової допомоги ОСОБА_1 діяло протиправно, оскільки відповідно постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2017 року у справі №554/5683/17 не виконана в повному обсязі.

З урахуванням вимог постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року у справі №554/4569/20 державним виконавцем 29 жовтня 2020 року винесено постанову про відновлення виконавчого провадження №56466467.

Як наслідок, 01 грудня 2020 року та 13 січня 2021 року державним виконавцем виносились вимоги щодо обов`язку Міністерства внутрішніх справ України надати інформацію з приводу виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2017 року у справі №554/5683/17.

У свою чергу, Міністерство внутрішніх справ України, звернулось з відповідними заявами до державного виконавця від 12 січня 2021 року №12/6-183, від 25 травня 2021 року №12/6-3558, в яких вказувало, що ним 24 грудня 2020 року затверджено висновок про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням II групи інвалідності (заява від 12 січня 2021 року), а також, що станом на 25 травня 2021 року у матеріалах виконавчого провадження відсутній виконавчий лист, що свідчить про пропуск терміну, встановленого Законом України «Про виконавче провадження» (заява від 25 травня 2021 року). За таких обставин МВС України просило закінчити виконавче провадження на підставі пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Листом від 02 червня 2021 року «Щодо результатів розгляду звернення» державний виконавець повідомив про обов`язок боржника виконати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2017 року у справі №554/5683/17 з урахуванням висновків, викладених у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року, та повідомив про надходження до Відділу оригіналу виконавчого листа Октябрського районного суду м. Полтави, виданого 20 лютого 2018 року, що свідчить про відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні.

У подальшому, у зв`язку з невиконанням рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 18 жовтня 2017 року у справі №554/5683/17 виконавцем винесено подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 10 вересня 2021 року №56466467/20-1.

Не погоджуючись з такими діями та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки державний виконавець повинен був перевірити інформацію щодо отримання рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення Октябрським районним судом м. Полтави постанови від 29 жовтня 2020 року про відновлення виконавчого провадження, та враховуючи, що вказана постанова була отримана судом вперше 09 листопада 2020 року, відтак державний виконавець після завершення місячного строку повинен був застосувати вимоги положення пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», що свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

При цьому, порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення визначений статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, за змістом частини першої вказаної статті за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга цієї статті).

Відповідно до частини третьої цієї статті виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

З огляду на вказані норми, положеннями Закону №1404-VIII закріплено чіткий перелік дій, які вчиняються державним виконавцем у разі невиконання без поважних причин боржником рішення та встановлено відповідальність боржника саме за невиконання судового рішення.

При цьому, приписами статті 39 Закону №1404-VIII визначено виключний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження.

Так, пунктом 13 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону.

У відповідності до статті 41 Закону №1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Таким чином, п. 13 частини першої ст. 39 Закону № 1404-VIII має імперативний характер та не передбачає альтернативної поведінки державного виконавця, тому останній у разі не пред`явлення у місячний строк виконавчого документу після надходження постанови про відновлення виконавчого провадження, повинен закінчити виконавче провадження.

З матеріалів справи вбачається, що з урахуванням вимог постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року у справі №554/4569/20 державним виконавцем 29 жовтня 2020 року винесено постанову про відновлення виконавчого провадження №56466467.

У свою чергу, державним виконавцем постанова про відновлення виконавчого провадження від 29 жовтня 2020 року №56466467 супровідним листом від 29 жовтня 2020 року №56466467/20-1/9 рекомендованим повідомленням 03 листопада 2020 року (відповідно до списку поштових відправлень) була направлена учасникам виконавчого провадження та Октябрському районному суду м. Полтави.

У подальшому, супровідним листом від 13 січня 2021 року №56466467/20-1/9 повторно направлено Октябрському районному суду м. Полтави постанову про відновлення виконавчого провадження від 29 жовтня 2020 року №56466467.

Однак, як вірно відзначено судом першої інстанції, у матеріалах справи відсутня інформація (відомості) щодо дати отримання/неотримання рекомендованого поштового відправлення, сформованого згідно списку 03 листопада 2020 року та щодо списку від 13 січня 2021 року та адресованого Октябрському районному суду м. Полтави.

Разом з тим, на виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2022 року у справі №640/28141/21, Октябрський районний суд м. Полтави надав копії супровідних листів Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, зокрема, від 29 жовтня 2020 року №56466467/20-1/9 та 13 січня 2021 року №56466467/20-1/9 з наявним на цих листах штампом Октябрського районного суду м. Полтави про отримання кореспонденції (на супровідному листі від 29 жовтня 2020 року вх. номер 51719 від 09.11.2020, на супровідному листі від 13.01.2021 вх. №2655 від 19.01.2021).

З наведеного слідує, що постанову державного виконавця про відновлення виконавчого провадження від 29 жовтня 2020 року №56466467 Октябрський районний суд м. Полтави вперше отримав 09 листопада 2020 року, а повторно - 19 січня 2021 року, проте районний суд не виконав вимоги виконавця щодо пред`явлення виконавчого листа №554/5683/17 від 20 лютого 2018 року для виконання у місячний термін з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження як того вимагають положення статті 41 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання, що державний виконавець після відновлення виконавчого провадження повинен був винести постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, враховуючи, що за вказаних обставин державний виконавець не вчинив таких дій із об`єктивних причин неможливості їх виконання, слід прийти до висновку про відсутність підстав для застосування ним положень пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем не було оскаржено у судовому порядку вказану бездіяльність державного виконавця в частині неприйняття відповідної постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

На думку суду, зазначені обставини мають визначальне значення під час вирішення даної справи, оскільки однією із підстав позову для скасування подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 10 вересня 2021 року №564664667/20-1 є неприйняття постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

У той же час, слід враховувати, що передумовою для винесення подання та надсилання органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення є саме повторне невиконання без поважних причин боржником рішення.

Як свідчать матеріали справи, листом МВС України від 12 січня 2021 року №12/6-183 повідомило державного виконавця про те, що 24 грудня 2020 року затверджено висновок про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням II групи інвалідності, що, на думку апелянта, свідчить про фактичне виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2017 року у справі №554/5683/17, з урахуванням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року.

Втім, як вже зазначалось, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2017 року у справі №554/5683/17 зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду II групи у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції».

При цьому, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, що забезпечується через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Так, Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику Європейського суду з прав людини підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

Відтак, у відповідача були відсутні підстави для довільного тлумачення судового рішення, оскільки постанова Октябрського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року по справі 554/5683/17 не містить кількох варіантів тлумачення, а чітко визначає зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України прийняти відповідне рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду II групи саме у розмірі 200-кратното прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Однак, під час прийняття вказаного висновку Міністерством внутрішніх справ України від 24 грудня 2020 року не були враховані висновки постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року.

Відтак, факт не виконання позивачем рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 жовтня 2017 року у справі №554/5683/17 свідчить про відсутність підстав для скасування оскаржуваного подання від 10 вересня 2021 року №564664667/20-1.

У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 287, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - задовольнити, а апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову Міністерства внутрішніх справ України до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та скасування подання (повідомлення) про кримінальне правопорушення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук