Справа № 500/555/21
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2022-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №500/555/21

28 червня 2022 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Мартиць О.І.

за участю:

секретаря судового засідання Побурко В.О.

представника позивача адвоката Шкварок Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Тернопільській області, яка виразилась у відмові в здійсненні перерахунку та виплаті ОСОБА_1 надбавки за вислугу років, відпускних, лікарняних та премій, починаючи з 04.02.2002, з врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002 та зобов`язати Головне управління ДФС у Тернопільській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за вислугу років, відпускних, лікарняних та премій, починаючи з 04.02.2002, з врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у 2019 році мав судовий спір з цим же відповідачем стосовно зарахування до вислуги років часу роботи у податковій службі з 23 червня 1999 року до 4 лютого 2002 року; нарахування й виплати надбавки за вислугу років, починаючи з 4 лютого 2002 року з урахуванням указаного стажу роботи; перерахунку й виплати відпускних, лікарняних та премій з такими ж умовами. Також ОСОБА_1 зазначав, що адміністративний суд рішенням від 23 травня 2019 року задовольнив указаний позов лише у межах вимог про зарахування до вислуги років часу роботи у податковій службі, а у решті позову відмовив, пославшись на те, що вимоги про нарахування й виплату надбавки, відпускних, лікарняних, премій не були предметом його звернення до відповідача.

Позивач вказав, що 22 листопада 2020 року він надіслав відповідачу звернення, у якому просив здійснити перерахунок і виплату надбавки за вислугу років, відпускних, лікарняних і премій, починаючи з 4 лютого 2002 року, з врахуванням в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23 червня 1999 року до 4 лютого 2002 року. Проте листом від 22 грудня 2020 року відповідач відмовив йому у перерахунку й виплаті таких коштів.

З урахуванням цих обставин ОСОБА_1 стверджує, що відповідач порушив його права й інтереси, адже вислуга років впливає на виплату надбавки, нарахування відпускних, лікарняних, премій, а оскаржувана відмова не дозволяє йому отримати належні кошти. Водночас указує на те, що у своєму листі відповідач не указав законних підстав для такої відмови.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.

01.03.2021 ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

12.03.2021 від Головного управління ДФС у Тернопільській області до суду поступив відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову, оскільки підстави для здійснення перерахунку та виплати позивачу надбавки за вислугу років, відпускних, лікарняних та премій, починаючи з 04.02.2002 відсутні.

Представник позивача 19.03.2021 подав до суду відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 05.04.2021 визначено розгляд справи №500/555/21 проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Призначено у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії судове засідання на 05.05.2021.

05.05.2021 ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.

Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - п`ять з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного процесуального строку на звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

Ухвалою суду від 17.05.2021, яка залишена без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 26.05.2022 ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2021 року скасовано, а справу направлено до Тернопільського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Так у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 у цій справі зазначено, що: "Суд вважає, що усі позовні вимоги ОСОБА_1 у розумінні частини другої статті 233 КЗпП України охоплюється застосованим у ній визначенням "законодавство про оплату праці" та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.

На цій основі Суд констатує, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про непоширення на спірні правовідносини положень частини другої статті 233 КЗпП України і наявність підстав для застосування статті 122 КАС України стосовно строку звернення до суду."

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.06.2022 справу №500/555/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії призначено до судового розгляду на 28.06.2022.

Копію зазначеної ухвали направлено відповідачу за адресою місцезнаходження, що зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Однак поштове відправлення повернуто 16.06.2022 на адресу суду відділенням поштового зв`язку без вручення, з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Вказана копія ухвали не була вручена відповідачу з незалежних від суду причин. Відтак у силу вимог пункту 5 частини шостої статті 251 КАС України слід вважати, що копія ухвали про відкриття провадження у справі вручена відповідачу належним чином.

Відповідно до частини другої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В той же час, до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб, або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "за закінченням встановленого строку зберігання", "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 04.04.2019 у справі №820/5676/17.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив.

За нормами частини першої статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В судовому засіданні 28.06.2022 представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити.

Заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи та подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.05.2019 у справі №500/606/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС України у Тернопільській області про:

- визнання протиправною бездіяльності, яка виразилась у відмові зарахувати до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій, час попередньої роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002;

- зобов`язання зарахувати до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій, час попередньої роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002;

- зобов`язання здійснити нарахування та виплату надбавки за вислугу років, починаючи з 04.02.2002, із врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002;

- зобов`язання здійснити перерахунок та виплату відпускних, лікарняних та премій, починаючи з 04.02.2002, із врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002 позов задоволено частково.

Згідно з резолютивною частиною вказаного судового рішення: "Визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДФС України у Тернопільській області, яка виразилась у відмові зарахувати до вислуги років для призначення пенсії у календарному обчисленні стаж роботи ОСОБА_1 в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002.

Зобов`язано Головне управління ДФС України у Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років для призначення пенсії у календарному обчисленні стаж роботи ОСОБА_1 в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено."

На виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.05.2019 у справі №500/606/19, яке набрало законної сили 28.06.2019, наказом Головного управління ДФС у Тернопільській області від 08.07.2019 №224-о "Про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду та оголошення рішення комісії" позивачу зараховано до вислуги років для призначення пенсії у календарному обчисленні стаж роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002 та оголошено рішення комісії по визначенню стажу для виплати винагороди за вислугу років, який станом на 05.07.2019 становив 20 років 00 місяців 11 днів.

Заявлені позовні вимоги в даній справі №500/555/21 про зобов`язання Головне управління ДФС у Тернопільській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за вислугу років, відпускних, лікарняних та премій, починаючи з 04.02.2002, з врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002, то рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.05.2019 у справі №500/606/19 в цій частині позовних вимог відмовлено, тому що вказане питання позивачем перед відповідачем не порушувалось, і питання щодо здійснення нарахування та виплати надбавки за вислугу років, перерахунку та виплати відпускних, лікарняних та премій, починаючи з 04.02.2002 не були предметом розгляду ГУ ДФС у Тернопільській області при зверненні позивача щодо зарахування стажу.

Позивач звернувся до Головного управління ДФС у Тернопільській області із зверненням від 19.11.2020, в якому просив:

здійснити перерахунок та виплату надбавки за вислугу років починаючи з 04.02.2002, з врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002,

здійснити перерахунок та виплату відпускних, лікарняних, премій починаючи з 04.02.2002, з врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002.

Листом Головного управління ДФС у Тернопільській області від 22.12.2020 позивачу відмовлено у перерахунку та виплаті надбавки, відпускних, лікарняних, премій починаючи з 04.02.2002, з врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість рішення відповідача на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, суд виходить з наступного.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 3 і статті 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до вимог статті 2 Закону України "Про оплату праці" в структуру заробітної плати входять:

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з пунктом 3 Порядку виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 17 липня 2018 року №616, грошове забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції (крім курсантів навчального закладу ДФС) складається з:

1) посадового окладу;

2) окладу за спеціальним званням;

3) щомісячних додаткових видів грошового забезпечення: надбавок за вислугу років, за особливості проходження служби, за спортивне звання, за почесне звання, за виконання функцій державного експерта з питань таємниць, за службу в умовах режимних обмежень; доплати за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук; доплати за вчене звання; премій;

4) одноразових додаткових видів грошового забезпечення: матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; допомоги для оздоровлення.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Натомість частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

У цьому контексті перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

В аспекті спірних правовідносин поняття "грошове забезпечення" і "заробітна плата", які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними. Рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків та врегульоване спеціальними законами: Законом України "Про оплату праці", КЗпП України, а також іншими підзаконними нормативними актами.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що надбавка за вислугу років, премії і грошове забезпечення за час перебування у відпустці, про перерахунок і виплату яких ОСОБА_1 заявив позов у зв`язку з порушенням розрахунку вислуги років і стажу робити, є частиною його заробітної плати (грошового забезпечення).

Водночас вимоги працівника про стягнення допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю теж відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці, на що Верховний Суд указав у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі №336/5084/17, від 31 січня 2018 року у справі №760/18557/15-ц.

Виплати, про перерахунок яких заявлено позов, здійснюється за місцем проходження служби, де працівник перебуває (перебував) у трудових правовідносинах, мають обов`язковий характер і особа має право на їхнє отримання відповідно до державних гарантій та трудового договору.

При цьому суд враховує роз`яснення, що викладені у пункті 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, відповідно до якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Цей же принцип знайшов свій вираз у низці рішень Європейського суду з прав людини, у яких ЄСПЛ неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain); рішення у справі "Серявін та інші проти України").

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд зазначає, що відповідач належним чином не виконав обов`язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Тернопільській області щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплаті ОСОБА_1 надбавки за вислугу років, відпускних, лікарняних та премій, починаючи з 04.02.2002, з врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002.

Зобов`язати Головне управління ДФС у Тернопільській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 надбавки за вислугу років, відпускних, лікарняних та премій, починаючи з 04.02.2002, з врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 по 04.02.2002.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 01 липня 2022 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Головне управління ДФС у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Білецька, 1, м. Тернопіль, 46003, );

Головуючий суддя Мартиць О.І.