Справа № 480/8572/21
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2022-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 червня 2022 року Справа № 480/8572/21
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Опімах Л.М.,
розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/8572/21 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про скасування постанов,-
В С Т А Н О В И В:
04.10.2016 постановою було передано виконавче провадження до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служи Головного управління юстиції у Сумській області.
19.03.2018 року винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Відповідно до п. 2 цієї постанови постанова про стягнення виконавчого збору виведена в окреме виконавче провадження.
Постанову про стягнення виконавчого збору, і, як наслідок, постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання цієї постанови позивач просить визнати протиправним і скасувати, зазначаючи, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII ( далі Закон №1404-VIII) у редакції, яка була чинна до 28.08.2018р., виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.
За правилами ч.5 ст.37 Закону №1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст.12 цього Закону.
Приписами ст.ст.40,42 Закону №1404-VIII передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Частиною третьою ст.40 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з ч.4 ст.42 Закону №1404- VIII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Отже, з аналізу наведених норм Закону №1404-VIII (у редакції, що діяла станом на 19.03.2018р.), слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Також відповідно до положень Інструкції з організації примусового виконання рішень при закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.
Виходячи зі змісту наведеного, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувана суми за виконавчим листом.
Крім цього, пунктом 20 розділу III Інструкції визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону N 1404-VIII. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання.
При стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону N 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» 19.03.2018 державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Також 19.03.2018 у зв`язку з невиконанням боржником у встановлений строк, для добровільного виконання державним виконавцем винесена постанова про стягнення виконавчого збору.
На момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження АСВП 52247696 умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року (у редакції, чинній на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження).
Відповідно до ч 1 ст. 28 цього Закону у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
05 жовтня 2016 року набув чинності Закон № 1404-VIII, згідно з яким примусове виконання рішень проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. Відтак, постанова про стягнення виконавчого збору винесена у відповідності до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV, якою передбачено стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Водночас, в силу статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV законодавцем акцентована позиція на тому, що виконавчий збір має адміністративний характер і стягується за прострочення строків для добровільного виконання з метою реалізації права стягувана на своєчасність виконання судового рішення.
Враховуючи, що виконавче провадження завершене на підставі п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та, враховуючі ті обставини, що виконавчий збір не стягнуто, дії державного виконавця щодо виведення в окреме виконавче провадження постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 52247696 від 19.03.2018 відповідають приписам Закону України «Про виконавче провадження», є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оскільки, постанова про стягнення виконавчого збору відповідала вимогам, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження», 22.03.2018 на підставі постанов про стягнення виконавчого збору ВП № 52247696 та виведеної в окреме виконавче провадження, державним виконавцем було прийняте рішення про відкриття виконавчого провадження АСВП 56036431.
В судове засідання сторони не з`явилися, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, позивач подав заяву про розгляд справи без його участі.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задовленню, виходячи з наступного.
На підставі постанови про передачу матеріалів виконавчого провадження від 04.10.2016 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області винесена постанова про прийняття виконавчого провадження ВП № 52247696.
19.03.2018 року винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Відповідно до п. 2 цієї постанови постанова про стягнення виконавчого збору виведена в окреме виконавче провадження ( а.с. 5).
Надаючи правову оцінку постановам державного виконавця про стягнення виконавчого збору та постанові про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про виконавче провадження" N 1404-VIII, Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5).
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень, і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (пункт 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження").
Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з п.1 ч. 1 ст.26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст.3 цього Закону, за заявою стягувач а про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою вищезазначеної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленомустаттею 27 цього Закону.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Закону №1404-VIII (у редакції, яка була чинна до 28.08.2018р.,) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення
За правилами ч.5 ст.37 Закону №1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст.12 цього Закону.
Приписами ст.ст.40,42 Закону №1404-VIII передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Частиною третьою ст.40 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, б, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з ч.4 ст.42 Закону №1404-VIII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Отже, з аналізу наведених норм Закону №1404-VIII (у редакції, що діяла до 19.03.2018р.), слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Зважаючи, що на час прийняття постанови про стягнення виконавчого збору фактичного стягнення в межах виконавчого провадження не відбулося, суд вважає, що постанова не узггоджується з приписами ч.ч.1, 2 ст.27 Закону №1404-VIII (у редакції, яка була чинна до 28.08.2018р.,), є протиправною і підлягає скасуванню.
При цьому, суд не може погодитися з позицією відповідача про те, що, враховуючи положення п.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону 1404-VIII, постанова про стягнення виконавчого збору повинна відповідати ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV, якою передбачено стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Так, відповідно до п.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. Суд звертає увагу, що виконавчі дії і виконавче провадження не є тотожними поняттями, відтак, за нормами попереднього Закону має здійснюватися і бути завершеною певна виконавча дія, що вже розпочата. Зміст і перелік виконавчих дій визначає Закон України «Про виконавче провадження», відповідно до якого вирішення питання про стягнення виконавчого збору є виконавчою дією. Однак, зазначене питання вирішувалося державним виконавцем 19.03.2018 року, тобто під час дії нової редакції Закону України «Про виконавче провадження», тому підстав стверджувати, що дана викорнавча дія розпочалася за нормами попередьої редакції закону, а завершилася за нормами наступної редакції немає. Відтак, саме нормам Закону №1404-VIII (у редакції на час прийняття рішення) мала відповідати постанова про стягнення виконавчого збору.
Враховуючи, що постанова про стягнення виконавчого збору є протиправною і підлягає скасуванню, як наслідок, суд вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню постанову державного виконавця від 22.03.2018 ВП №56036431 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення викнавчого збору.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Визнати протиправною і скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Містерства юстиції ( м.Суми) від 22.03.2018 ВП №56036431 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Опімах