Справа № 380/18111/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/18111/21 пров. № А/857/7458/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.04.2022р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Максимова Антона Олександровича, діючого на підставі ордера на надання правової допомоги від імені та в інтересах громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській обл., про визнання протиправним і скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Гавдик З.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 08.04.2022р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 08.04.2022р.),-

В С Т А Н О В И В:

21.10.2021р. представник адвокат Максимов А.О., діючий на підставі ордеру від імені та в інтересах громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби /ДМС/ України № 287-21 від 30.08.2021р. про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати відповідача ДМС України визнати громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства (Т.1, а.с.1-13).

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач у зв`язку із обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідування через політичні та релігійні переконання та зазнати ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини не може повернутись в країну походження Узбекистан. У своїй заяві до третьої особи позивач чітко зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні погляди. Зокрема, позивач вказав про свою належність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та сповідування релігії іслам. Позивач побоюється переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Узбекистану з зв`язку з членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Позивач надав численні докази на підтвердження своєї заяви-анкети, які містяться в матеріалах особової справи, але які не були взяті до уваги при прийнятті оскаржуваного рішення. Ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями в Узбекистані кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження.

Вперше позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до рішення ДМС України № 33-20 від 21.02.2020р. на підставі відсутності умов, передбачених п.п.1 і 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Судовим рішенням, яке набрало законної сили було встановлено певні обставини, які не враховані відповідачем.

Як випливає з повторного рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивувальні частини рішення судів при прийнятті щодо нього оскаржуваного рішення враховані не були.

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.22).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.04.2022р. позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України № 287-21 від 30.08.2021р. про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано відповідача ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом рішенні від 17.12.2020р. в справі № 380/2960/20; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.2, а.с.102-109).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Головне управління /ГУ/ ДМС України у Львівській обл., який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (Т.2, а.с.112-121).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на виконання рішення ДМС України № 14-21 від 01.04.2021р. ГУ ДМС у Львівській обл. здійснено повторний розгляд заяви громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018р., з урахуванням правової оцінки, викладеної у відповідних судових рішеннях.

Аналіз обставин справи заявника проведено на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020р. в справі № 380/2960/20 та з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021р.

Наголошує на тому, що проти заявника справді порушена кримінальна справа, проте не через переслідування за політичні чи релігійні погляди, а через членство в інших заборонених організаціях, такі як «Джіхадчілар» та «Джамоат». Перебуваючи у слідчому ізоляторі, заявник звернувся за міжнародним захистом до компетентних органів Російської Федерації /РФ/. За результатами звернення йому було надано тимчасовий захист на території РФ. Після отримання захисту та звільнення із СІЗО, заявник стверджує, його почали переслідувати співробітники спецслужб. Через ситуацію що склалася, незважаючи на отриманий тимчасовий захист, заявник вирішив у 2016 році їхати з території РФ та не хоче повертатися через загрозу переслідування державними органами.

З огляду на наведене, ГУ ДМС у Львівській обл. визначено та проаналізовано елементи заяви, які суди вважають недослідженим, а саме: ймовірність загрози заявникові у разі повернення до країни постійного проживання Республіки Узбекистан та РФ, оскільки заявник в силу релігійних переконань не відмовляється від своєї причетності до «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», тому очевидним є те, що у разі його повернення до країни громадянської належності йому загрожує кримінальне переслідування за участь у забороненій організації.

Разом з тим, відповідно до актуальної ІКП та інформації з відкритих джерел, безпекова ситуація в Узбекистані не є такою, що призводить до загальнопоширеного насильства в силу самого перебування особи на території Узбекистану.

Згідно з матеріалами особової справи заявник є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», до якої вступив в 2011 році, перебуваючи у РФ. Відповідно переслідувань стосовно заявника в Узбекистані за членство в цій партії бути не могло. Також жодних підтверджуючих фактів про переслідування за ознаками віросповідання в країні громадянської належності заявник не надав, хоча неодноразово чув про переслідування інших громадян - членів забороненої партії в Узбекистані та РФ. Свій виїзд в Україну пояснює тим, що тут можна безперешкодно сповідувати іслам та бути членом партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Отже, заявник свідомо порушив законодавство країни громадянської належності, в результаті чого проти нього була відкрита кримінальна справа, що в подальшому призвело до екстрадиційного арешту в РФ. Аналіз актуальної ІКП та матеріалів особової справи заявника створює в ГУ ДМС у Львівській обл. підстави вважати, що позивач не зазнає серйозної шкоди (втрата життя чи свободи) у разі його повернення до країни постійного проживання у вигляді тортур; нелюдського або принизливого поводження чи покарання через належність до вищезазначеної партії з огляду на таке:

влада країни постійного проживання заявника вимагає його видачі з метою арешту через підозри щодо належності до заборонених організацій «Джіхадчілар» та «Жамат», а не через членство «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»;

заявник не може логічно впорядковано пояснити, яким чином його притягують до відповідальності через членство у вищезазначених організаціях, оскільки він не знає про це нічого та стверджує, що його оголошено в розшук через сфабриковані справи;

у зв`язку з наявністю елементів членства заявника в «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та незважаючи на офіційну заборону цієї організації на території РФ, обізнаність із вказаним фактом, він продовжував діяльність щодо розповсюдження релігійних поглядів на території РФ, однак будь-яких переслідувань з боку державної влади РФ через його діяльність він не зазнав, а навпаки, отримав тимчасовий захист у вказаній країні, яким не виявив бажання користуватись та нелегально виїхав до України.

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи в присутності сторін (а.с.121), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Апелянтом подану апеляційну скаргу, в якій послідовно обґрунтовано свою правову позицію по справі.

Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, колегія суддів не убачає.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду справи, 17.12.2020р. рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі 380/2960/20, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021р., позов громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до ДМС України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ГУ ДМС у Львівській обл., про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України № 33-20 від 21.02.2020р. про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.03.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т.2, а.с.29-34, 35-41).

16.04.2021р. ГУ ДМС у Львівській області прийнято наказ № 73 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано здійснити повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України № 33-20 від 21.02.2020р. про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т.2, а.с.112).

04.05.2021р. відповідачем складений протокол співбесіди у справі № 2018LV0017 з громадянином Узбекистану ОСОБА_1 (Т.2, а.с.120-124).

22.07.2021р. ГУ ДМС у Львівській обл. складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено про те, що за результатами повторного розгляду особової справи № 2018LV0017 позивача, який 15.03.2018р. звернувся до ГУ ДМС у Львівській обл. із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України № 14-21 від 01.04.2021р., на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020р. у справі № 380/2960/20, встановлено, що заявник відповідає ознакам біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитись в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання переслідувань за його політичну та релігійну належність та застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повертатися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Судовими інстанціями встановлено, що приймаючи оскаржуване рішення, ДМС належним чином не було досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену зазначеним іноземцем в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не враховано поточну та актуальну інформацію по ситуації в Республіці Узбекистан та РФ й не спростовано можливості загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.03.2018р. громадянин Узбекистану ОСОБА_1 стверджує, що не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки його там переслідують спецслужби Узбекистану через сфабриковану проти нього справу, а в РФ, де отримав тимчасовий притулок, - через членство в забороненій партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Зі слів заявника, працівники правоохоронних структур Узбекистану розпочали чинити на нього певний тиск з 2001 року у вигляді проведення з ним неофіційних співбесід щодо поширення ним ісламської ідеології. Щоб не зазнавати постійного тиску з боку спецслужб Узбекистану, заявник у 2010 році змушений був виїхати до РФ. Згодом заявника заарештували через порушення стосовно нього кримінальних справ на території Узбекистану, передбачених ч.1 ст.242, ч.3 ст.244-1 КК Узбекистану, відповідно до заявника було застосовано екстрадиційний арешт.

Разом з тим, як випливає з матеріалів справи, проти заявника справді була порушена кримінальна справа, проте не через переслідування за політичні чи релігійні погляди, а через членство в інших заборонених організаціях, такі як «Джіхадчілар» та «Джамоат». Перебуваючи у слідчому ізоляторі, заявник звернувся за міжнародним захистом до компетентних органів РФ. За результатами звернення йому було надано тимчасовий захист на території РФ. Після отримання захисту та звільнення із СІЗО, заявник стверджує, його почали переслідувати співробітники спецслужб. Через ситуацію що склалася, незважаючи на отриманий тимчасовий захист, заявник вирішив у 2016 році їхати з території РФ та не хоче повертатися через загрозу переслідування державними органами РФ.

З огляду на наведене, ГУ ДМС у Львівській обл. визначено та проаналізовано елементи заяви, які суди вважають недослідженим, а саме ймовірність загрози заявникові у разі повернення до країни постійного проживання Республіки Узбекистан та РФ, оскільки заявник в силу релігійних переконань не відмовляється від своєї причетності до «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», тому очевидним є те що у разі його повернення до країни громадянської належності Узбекистан та РФ йому загрожує кримінальне переслідування за участь у забороненій в РФ організації.

Заявник повідомляє, що в країні громадянської належності стосовно нього було переслідування за ознаками віросповідання. Також, він стверджує, що в Узбекистані переслідують людей, котрі сповідують іслам в будь який спосіб, якщо такі виходять за рамки узбецьких релігійних законів.

Разом з тим, відповідно до актуальної ІКП та інформації з відкритих джерел, безпекова ситуація у країні не є такою, що призводить до загальнопоширеного насильства в силу самого перебування особи на території Узбекистан.

Формулювання ст.3 Європейської Конвенції та ст.15 Директиви Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/EU співпадають з підставами для надання додаткового захисту у відповідності до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Заявник на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувався, з цих приводів державними органами не переслідувався. Відомості щодо загрози застосування до нього смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в разі повернення до країни громадської належності, є відсутніми.

Підсумовуючи вищевикладене, можна обґрунтовано стверджувати, що заявник свідомо порушив законодавство країни громадянської належності, в результаті чого проти нього була відкрита кримінальна справа, що в подальшому призвело до екстрадиційного арешту в РФ.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що заявникові у випадку повернення до країни постійного проживання буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода (що згідно з Директивою № 2011/95/ЕС є умовою набуття додаткового захисту).

Ураховуючи вищевикладене, немає вагомих підстав вважати, що в разі повернення заявника до Узбекистану чи РФ буде існувати загроза його життю, безпеці та свободі та інші суттєві порушення прав людини виключно в силу самого факту перебування на території країни громадянської належності.

Беручи до уваги вищевикладені факти, в країні постійного проживання заявника ситуація сама по собі не настільки серйозна, щоб призводила до порушень ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у випадку повернення заявника до країни громадської належності та підпадала під перелік підстав для надання додаткового захисту відповідно до ст.15 Директиви ЄС № 2011/95/EU.

В результаті повторного аналізу матеріалів особової справи № 2G18LV0017 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.12.2020р. у справі № 380/2960/20, з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021р., було встановлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (Т.2, а.с.71-75).

30.08.2021р. ДМС України прийнято рішення № 287-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно якого за результатами розгляду особової справи № 2018LV0017 громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 , на підставі повторного всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок ГУ ДМС у Львівській обл., встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є відсутніми (Т.2, а.с.147).

Повідомленням № 24 від 08.10.2021р. поінформовано позивача ОСОБА_1 про відмову у визнанні його біженцем або особою, які потребують додаткового захисту (Т.2, зворот 148).

Приймаючи рішення та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами висновок суду про те, що позивач відповідає ознакам біженця, або особи яка потребує додаткового захисту; відповідачем не надано суду поточної та актуальної інформації по ситуації в Республіці Узбекистан та РФ саме щодо позивача загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження в разі його повернення; інші згадані висновки відповідача по суті не стосується конкретних осіб та не носять індивідуального характеру по відношенню до позивача.

Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС України.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню, суд визнав таке протиправним, оскільки по суті є передчасним так як прийняте без проведення перевірки обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.2-4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Лише після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в розглядуваному випадку виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Водночас, відповідачем оскаржується рішення суду в частині задоволених позовних вимог.

Вирішуючи наведений спір в розглядуваній частині, колегія суддів виходить з того, що висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заявленого позову колегія суддів вважає такими, що відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом від 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України № 3671-VI від 08.07.2011р. «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ст.6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 11 ст.9 названого Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.5 ст.10 цього Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.6 ст.8 вказаного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що поняття біженець, або особа, яка потребує додаткового захисту, включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано такий статус.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам роз`яснено, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця і складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження за її межами (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Відповідно до п.45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара ООН у справах біженців 1992 року особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» від 16.12.1998р. факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п.п.45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Як встановлено з матеріалів справи, причиною виїзду позивача з РФ стало його переслідування спецслужбами та правоохоронними органами РФ за участь в діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»), яка у РФ визнана терористичною і діяльність якої на території цієї держави заборонена.

За результатами повторного розгляду особової справи позивача, проведених з ними співбесід, ГУ ДМС України у Львівській обл. склало висновок від 22.07.2021р. про те, що в обставинах справи громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказані висновки мотивовані тим, що діяльність членів політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засуджується не лише правоохоронними органами РФ, а й Європейським судом з прав людини, який визнав діяльність цієї організації несумісною з принципами демократичного суспільства. Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. Водночас, ризик можливого покарання заявника у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян фігурантів кримінальних справ, пов`язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій.

Слід зазначити, що відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 6.10 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011р., у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ про повторний розгляд заяви. Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Так, як встановлено судовим рішенням у справі № 380/2960/20, що набрало законної сили та у якій беруть участь ті самі особи, партія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є не пов`язаною з тероризмом ісламською релігійно-політичною організацією, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення. В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в Узбекистан чи РФ.

Колегія суддів вважає, що встановлені у вказаному рішенні суду обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Натомість, при повторному розгляді заяви позивача про визнання його біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачі залишили поза увагою такі висновки суду, не дали належної оцінки обставинам, що встановлені у судовому рішенні, що призвело до повторної протиправної відмови в задоволенні відповідної заяви позивача.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та цілком обґрунтованими є побоювання зазнати переслідувань у разі його повернення до РФ.

Крім того, Управління Служби безпеки України у Львівській обл. за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких громадянин Республіки Узбекистану ОСОБА_1 не може бути визнаний особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується листом № 62/2/5-1097п від 27.04.2021р. (Т.2, а.с.47), тобто членство позивача у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України.

З відкритих джерел інформації встановлено, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як терористична організація є РФ (рішення Верховного Суду РФ від 14.02.2003р. № ГКПИ 03-116).

Водночас, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени є відсутніми в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організацій по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Наведене дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Управління СБ України у Львівській обл. за наслідками проведеної перевірки не встановило обставин, за наявності яких позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є перешкодою для прийняття відповідного рішення.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів, інформації з відкритих і незалежних джерел, в тому числі щодо загальної ситуації з правами людини в РФ, які узгоджуються з доводами позивача, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та має цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до РФ.

Умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу осіб, які потребують додаткового захисту, що передбачені ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», судом першої інстанції не встановлено.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) може отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, в тому числі зібраної та проаналізованої ДМС України.

З огляду на покладені в основу оскаржуваних рішень висновки, відповідачі належним чином не дослідили та не проаналізували інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не врахували поточної та актуальної інформації по ситуації в Узбекистані та РФ, не спростували можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 протоколу № 7 до вказаної Конвенції, що забороняють вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми міжнародного права і вітчизняного законодавства, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відповідач ДМС України безпідставно погодився з висновками відповідача ГУ ДМС України у Львівській обл. про відсутність встановлених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття спірного рішення № 287-21 від 30.08.2021р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наведені відмови не відповідають міжнародним принципам, оскільки позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачами дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справах заявників.

Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з аналогічних підстав, що були предметом судового розгляду в справі № 380/2960/20, оскаржуване рішення ДМС України не підлягає повторній оцінці та підлягає скасуванню з тих самих підстав.

Щодо обраного судом способу захисту прав позивача колегія суддів враховує таке.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи N R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Також Верховний Суд у справі № 825/602/17 (постанова від 23.05.2018р.) дійшов таких висновків: на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У розглядуваній справі повноваження щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регламентовано ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Умови, за яких орган відмовляє у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати такий статус. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу задовольнити заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або відмовити в її задоволенні. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Застосовуючи ці підходи до справи, що розглядається, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність дискреційних повноважень в межах спірних правовідносин. До того ж зважаючи на те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що ДМС України вже неправомірно відмовляла позивачу у задоволенні його заяви про визнання біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту, а інших обставин при повторному розгляді не встановлено, то повторний розгляд заяви позивача, із урахуванням правової оцінки, наданої судом рішенні від 17.12.2020р. в справі № 380/2960/20, сприятиме захисту прав та інтересів позивача.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про те, що заявлений позов є частково підставним та обґрунтованим, через що підлягає до часткового задоволення.

Також в порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ДМС України у Львівській обл.

Колегія суддів не убачає підстав для задоволення заяви ГУ ДМС України у Львівській обл. про виправлення технічної помилки щодо апелянта (ДМС України), оскільки апеляційна скарга подана саме ГУ ДМС України у Львівській обл., підписана його керівником, при цьому будь-яких повноважень на вчинення процесуальних дій від імені ДМС України апелянтом не представлено.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.04.2022р. в адміністративній справі № 380/18111/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
О. М. Довгополов
Дата складання повного тексту судового рішення: 30.06.2022р.