Справа № 360/1480/22
Суддя: О.М. Качанок
Дата ухвалення: 2022-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

01 липня 2022 року Справа № 360/1480/22

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Качанок О.М., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за позовом адвоката Акермана Олега Матвійовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката Акермана Олега Матвійовича в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області з такими вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком як науковому працівнику ОСОБА_2 ;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком як науковому працівнику ОСОБА_2 з 07.10.2009, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 та здійснювати виплату пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок за заявою, поданою представником;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 та здійснювати виплату пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок за заявою, поданою представником.

Ухвалою суду від 18 лютого 2022 року у справі № 360/1193/22 позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачам усунути її недоліки.

Ухвалою суду від 30 травня 2022 року у справі № 360/1193/22 після усунення недоліків прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, позовні вимоги роз`єднано у самостійні провадження, виділено у самостійне провадження вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про:

- визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 та здійснювати виплату пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок за заявою, поданою представником.

Відповідно до частини шостої статті 172 КАС України розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

Таким чином, за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями Луганського окружного адміністративного суду, справу передано для розгляду судді Качанку О.М. та присвоєно порядковий номер 360/1480/22.

Ухвалою суду від 31 травня 2022 року вищевказану справу прийнято суддею до свого провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що до липня 1997 року ОСОБА_1 , проживала у АДРЕСА_1 , отримувала пенсію за віком, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв`язку із чим виплату пенсії припинено.

27.04.2021 ОСОБА_1 через представника за нотаріально посвідченою довіреністю Акермана О.М. звернулася до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області із заявою поновити виплати пенсії, перерахувати розмір з 07.10.2009 відповідно до чинного пенсійного законодавства України, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити запити недостатніх для поновлення виплати пенсії документів, пенсію виплачувати на банківський рахунок відкритий в АТ КБ «ПриватБанк».

Листом Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 19.05.2021 № 1216-02-8/9329 в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 необхідно звернутись до відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку та подати заяву про поновлення пенсії та оригінали необхідних документів особисто.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області 22 червня 2021 року припинено в результаті реорганізації, правонаступником Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області є Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області.

12.01.2022 представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області та просив прийняти і надіслати на адресу представника саме рішення згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наслідком розгляду заяви ОСОБА_1 від 27.04.2021 про поновлення виплати пенсії.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 31.01.2022 в поновленні виплати пенсії відмовлено.

Відповідачем зазначено, що для прийняття рішення ОСОБА_1 необхідно звернутись особисто.

Позивач вважає протиправною таку бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 .

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач зазначив, що позивачем не надано документів, підтверджуючих громадянство України.

З копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон, НОМЕР_1 , виданого позивачу органом 2ISR 21.10.2019 вбачається, що 20.06.2006 позивача прийнято на консульський облік в консульському відділі Посольства України в Державі Ізраїль, з 07.11.2019 - постійне проживання в Ізраїлі.

Інших документів, підтверджуючих громадянство України позивача, до позовної заяви не додано.

У позовній заяві зазначено що до липня 1997 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала у АДРЕСА_2 . Однак, документального підтвердження місця реєстрації позивача на території України до виїзду за кордон немає або разом із цим позовом не надано.

Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ затверджено Положення про паспорт громадянина України.

Так, пунктом 1 Положення про паспорт громадянина України встановлено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України.

Документом, що посвідчує особу громадянина України за кордоном і при перетині державного кордону України, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

ОСОБА_1 відповідно до Центральної підсистеми інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України «Призначення та виплата пенсій» одержувачів пенсій Луганської області, як одержувач пенсії, станом на день подання відзиву на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області не перебуває (і ніколи не перебувала), пенсію не отримує.

Також відповідач зазначив, що 28.09.2012 підписано Угоду між Україною та державою Ізраїль про соціальне забезпечення, 22.10.2013 зареєстровано проект Закону «Про ратифікацію Угоди між Україною та державою Ізраїль про соціальне забезпечення», однак 22.04.2014 проект закону відкликано.

На сьогодні питання пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем залишається не врегульованим, однак ведеться робота з питання щодо виплати пенсій громадянам України, які репатріювалися до держави Ізраїль.

Таким чином нормативно-правового врегулювання механізму виплати пенсії громадянам України, що проживають на території держави Ізраїль, немає.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок № 22-1) в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не було передбачено можливості подання заяв про поновлення, продовження виплати пенсії за довіреністю, представником заявника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Щодо паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданого позивачу органом 2ISR 21.10.2019, то він є документом, що посвідчує особу громадянина України за кордоном і при перетині державного кордону України.

Позивач не має паспорту громадянина України, у якому зазначається місце реєстрації його власника, іншого документа, який би підтверджував місце реєстрації позивача не надано, а у позовній заяві зазначено лише місце проживання позивача у державі Ізраїль.

При цьому позивач, не отримуючи пенсійних виплат з липня 1997 року по 27.04.2021, із заявою про поновлення виплати пенсій до відповідача або його територіальних органів не зверталась. Рішення про відмову в поновленні виплати пенсії відповідач не приймав, а позивач не отримувала.

17.01.2022 відповідачем зареєстровано звернення представника ОСОБА_1 від 12.01.2022 без номеру з питання пенсійного забезпечення, яке розглянуто з урахуванням норм Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР «Про звернення громадян».

Листом від 31.01.2022 № 521-218/Ф-02/8-1200/22 відповідач надав відповідь на звернення від 12.01.2022, у якому повідомив представнику позивача про Порядок № 22-1, яким урегульовано питання поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

У даному випадку на дату звернення (27.04.2021, 12.01.2022) позивач не має паспорту громадянина України, а паспорт громадянина України для виїзду за кордон відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ є документом, що посвідчує особу громадянина України за кордоном і при перетині державного кордону України, та не підтверджує місце реєстрації позивача на території України.

При цьому, відповідач зазначив, що заяви приймаються за умови пред`явлення паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу і підтверджує її вік та документа, визначеного законодавством, для з`ясування місця її проживання.

Щодо вимоги про компенсацію втрати частини доходів, відповідач вказав, що враховуючи відсутність підстав вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушено відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Також відповідач зауважив, що позивачем пропущений шестимісячний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79, 90 КАС України, суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини, що склалися між сторонами.

Суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що в провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа № 1240/2830/18 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

По вказаній справі Луганським окружним адміністративним судом ухвалено рішення від 22.01.2019, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2019, яким адміністративний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про призначення/перерахунок пенсії від 23 травня 2018 року з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 23 травня 2018 року з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, судами першої та апеляційної інстанції встановлено такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікацій номер НОМЕР_2 , є громадянином України, паспорт для виїзду за кордон № НОМЕР_3 від 14.06.1997.

Відповідно до інформації від 14.11.2018 № 616471-522/5-2507, наданої Посольством України в Державі Ізраїль, позивач перебуває на постійному консульському обліку за паспортами України для виїзду за кордон, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що підтверджує громадянство України.

Згідно протоколу від 02.11.1992 № 12/169, ОСОБА_1 було призначено пенсію за віком з 07.10.1992 безстроково.

Із матеріалів справи вбачається, що 23.05.2018 ОСОБА_1 звернулась через уповноваженого представника на підставі апостильованої довіреності від 22.03.2018 ОСОБА_3 до УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області із заявою про призначення/перерахунок пенсії в якій просив перерахувати, поновити пенсію з 07.10.2009, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитини війни, здійснити запит недостатніх для поновлення виплати пенсії документів.

23 травня 2018 року представник позивача, діючи на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності, звернувся особисто безпосередньо до відповідача із особистою заявою позивачів про перерахунок, поновлення виплати пенсії з 07.10.2009, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, разом з додатками, що підтверджується штампом відповідача на заявах 29.05.2018.

Листами № 9052/02-21 та № 9053/02-21 від 04 червня 2018 року відповідач повідомив представника позивачів, що представник за довіреністю не є законним представником. Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не звернулися до спеціалістів відділу обслуговування громадян відповідно до вищезазначених нормативних документів, заява вважається не поданою відповідно до встановленого Порядку подання документів до органів Пенсійного фонду України.

Також судом встановлено, що в провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа № 360/2321/19 Акермана Олега Матвійовича в інтересах ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03.07.2019 по вказаній справі у задоволенні позову відмовлено повністю. Зазначене рішення набрало законної сили 05.08.2019.

Вказаним рішенням встановлено, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 січня 2019 року у справі № 1240/2830/18 УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області розглянуто заяву ОСОБА_1 від 23.05.2018 про поновлення виплати пенсії, за результатами якого прийнято рішення від 05 квітня 2019 року № 4440/2018 про відмову в поновленні пенсії.

При цьому, підставою для відмови у задоволенні позову по справі № 360/2321/19 слугувало те, що позивачем разом із заявою від 23.05.2018 про поновлення виплати пенсії відповідачу не наданий чинний документ, що посвідчує особу заявника, оскільки паспорт ОСОБА_1 для виїзду за кордон від 14.06.1997 № АС727800 був чинним до 14.06.2017.

Згідно матеріалів даної справи № 360/1480/22, судом встановлено такі фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 оформлено новий паспорт громадянина України, для виїзду за кордон № НОМЕР_1 від 21.10.2019, який дійсний до 21.10.2029.

27 квітня 2021 року представник позивача, діючи на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії з 07.10.2009, перерахунку розміру пенсії відповідно до чинного пенсійного законодавства України, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити запити недостатніх для поновлення виплати пенсії документів, пенсію виплачувати на банківський рахунок відкритий в АТ КБ «ПриватБанк».

Листом № 1216-02-8/9329 від 19.05.2021 Управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області повідомлено, що у разі неможливості заявником особисто звернутися до органів Пенсійного фонду України, повинен звернутися представник, що діє в інтересах заявника на підставі довіреності, особисто. До управління ні заявник, ні його представник особисто не звернулись, особи їх не були ідентифіковані, оскільки документи надійшли до управління поштою. Оскільки не було дотримано вимог діючого законодавства, а саме: до управління ні заявник, ні його представник відповідно до вимог Закону № 1058, Порядків № 22-1 та № 13-1 особисто не звертались, лист за вхідним номером 1786/8 від 06.05.2021 року було розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Оригінал трудової книжки ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області для посвідчення не надавався. Додана до листа копія трудової книжки не завірена. Також не надані оригінали документів, хоча б представника (паспорт тощо). Таким чином, для прийняття відповідного рішення управлінням на підставі Закону України № 1058 щодо поновлення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058 та пункту 4.3. Порядку № 22-1 необхідно особисто звернутись до відділу обслуговування громадян управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку та подати заяву про поновлення пенсії та необхідні документа відповідно до Порядку № 22-1 та Положення № 13-1 (з наданням оригіналів документів).

17 січня 2022 року представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області із заявою, в якій просив прийняти та надіслати на адресу представника саме рішення згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії від 27.04.2021.

Листом № 521-218/Ф-02/8-1200/22 від 31.01.2021 Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області повідомило, що оскільки не було дотримано вимог діючого законодавства, а саме: заяви про поновлення виплати пенсії надійшли до управління поштою, особисто позивач не звертався, лист від 06.05.2021 було розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Для прийняття саме рішення щодо поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно особисто звернутися до будь-якого територіального органу Пенсійного фонду України, оскільки іншого чинним законодавством не передбачено.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і відзив учасників справи, суд виходить з такого.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 3 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 1 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І).

Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.

Особливою формою здійснення права на пенсію є пенсійні правовідносини, які водночас виступають як один із видів суспільних відносин. Пенсійні правовідносини розглядаються як особлива форма соціальної взаємодії, що об`єктивно виникає в суспільстві відповідно до закону, учасники якої мають взаємні кореспондуючі права та обов`язки і реалізують їх з метою задоволення своїх потреб та інтересів в особливому порядку, який не заборонений державою чи гарантований і охороняється нею в особі певних органів.

Визначене Конституцією України право громадян на соціальний захист розкрите у Законі України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058), яким встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Статтею 8 Закону № 1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 44 Закону № 1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як окреслив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно якої користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тобто, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону № 1058, громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон користуються правами на призначення пенсії на рівні з тими громадянами України, які проживають на території України.

Отже, проживаючи в Ізраїлі громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

З вищевикладеного слідує, що позивач як громадянин України має право на виплату призначеної їй пенсії. Підстави для поновлення конституційного права на виплату пенсії виникли після набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009.

Щодо посилань відповідача на те, що позивачу необхідно звернутись особисто із заявою про поновлення виплати пенсії, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 1.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення, перерахунок пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера може бути подана представником заявника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Отже, передбачена можливість подання заяв до пенсійного органу, як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 31.01.2019 у справі № 520/9721/16-а, від 12.03.2019 у справі № 441/1239/17.

Суд звертає увагу, що до відповідача звертався представник позивача на підставі нотаріально засвідченої довіреності з проставленим апостилем, що підтверджується матеріалами даної справи.

З вищевикладених підстав суд відхиляє твердження відповідача, що позивач зобов`язаний звернутися до управління за поновленням пенсії особисто.

Посилання відповідача на те, що заявник зобов`язаний подати будь-який документ про місце фактичного проживання в Україні, суд вважає безпідставними, оскільки системним аналізом пункту 2.8 Порядку 22-1, який регулює питання поновлення виплати пенсії, встановлено, що вказаних вимог для поновлення виплати пенсії положення вказаної норми не містять.

Крім того, із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 19 травня 2015 року по справі № 21-168а15, від 06 жовтня 2015 року по справі № 608/1189/14-а, позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 вересня 2018 року по справі № 754/3047/17.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав і, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Щодо посилань відповідача на те, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон не є документом, що посвідчує особу, суд зазначає таке.

Згідно пункту 2.22 Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства надають також копію посвідки на постійне проживання.

Постановою Верховної Ради України від 23 лютого 2007 року № 719-V затверджено Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - Положення N 719-V).

Відповідно до пункту 2 Положення № 719-V, паспорт це документ, що посвідчує особу громадянина України під час перетинання ним державного кордону України та перебування за кордоном.

Згідно пункту 3 Положення № 719-V, паспорт оформляється особам, що проживають за кордоном і в установленому законодавством порядку набули громадянства України, - дипломатичними представництвами чи консульськими установами України за кордоном.

Відповідно до підпунктів «а», «б», пункту 1 статті 13 Закону України «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492 документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є належним документом, що засвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Твердження відповідача щодо відсутності законодавчо встановленого механізму призначення (перерахунку, поновлення) та виплати пенсії пенсіонерам, які постійно проживають в державах, з якими не укладено міжнародних договорів щодо пенсійного забезпечення, як на перешкоду у поновленні виплати пенсії, суд відхиляє як необґрунтовані та безпідставні. Так, Порядок № 22-1 є загальним для всіх випадків призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Тому відсутність спеціального порядку, що врегульовує питання пенсійного забезпечення осіб, які постійно проживають в державах, з якими не укладено міжнародних договорів щодо пенсійного забезпечення, обумовлює застосування загальної процедури, що визначена Порядком № 22-1.

Отже, суд зазначає, що за наявності у позивача права на отримання пенсії, це право не може бути нівельованим недосконалим законодавством.

Щодо доводів відповідача про відсутність пенсійної справи позивача в органах Пенсійного фонду України, слід зазначити, що позивачем були надані необхідні документи для обчислення пенсії, а за необхідності відповідач має право відповідно до Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднанні управління, яке затверджене постановою Правління ПФУ № 28-2 від 22 грудня 2014 року, отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 229/4165/17.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Справа «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (заяви № 7151/75 та № 7152/75) демонструє, що перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, ЄСПЛ повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм: необхідно з`ясувати, чи можуть заявники скаржитися на втручання в це право і, якщо так, чи виправдане таке втручання (пункт 57).

ЄСПЛ виходить із того, що положення статті 1 Першого протоколу Конвенції містить три правила:

(а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном;

(б) друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним;

(в) третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього.

Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності.

Так, право на пенсію включається в поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Отже, при з`ясуванні змісту поняття «майно» недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції. Щоб вирішити питання щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції до конкретної справи, ЄСПЛ повинен з`ясувати, чи надають обставини справи в цілому заявнику право на самостійний інтерес, що захищається цією статтею. Аналізуючи практику розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, можемо зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних та включає в себе право на пенсію та соціальні виплати:

Cправа «Міллер проти Австрії» (заява № 5849/72) - обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином.

Справа «Гайгузус проти Австрії» (заява № 17371/90) - якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності (пункт 39).

Справа «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (заяви №№ 65731/01 та 65900/01) - в сучасній демократичній державі багато осіб протягом усього свого життя або ж його частини, коли йдеться про засоби для існування, перебувають у повній залежності від виплат за соціальним страхуванням або соціальним забезпеченням. В правових системах багатьох країн визнається, що такі особи потребують певного забезпечення, і відтак для них передбачається, що в разі дотримання умов, за яких вони можуть скористатися цими встановленими для них виплатами, вони автоматично будуть отримувати відповідні виплати.

Справа «Сук проти України» (Заява № 10972/05) від 10 березня 2011 року поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення. Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункти 22, 23).

Справа «Пічкур проти України» (Заява № 10441/06) - якщо у договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, зумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (пункт 41).

Отже, право на пенсію підпадає під сферу дії статті 1 Протоколу першого Конвенції, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» гарантує всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

Таким чином, право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.

Юридична природа соціальних виплат, в тому числі пенсій, розглядається не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами принципу правової держави (Rechtstaat) та верховенства права.

Отже, за певних умов є підстави стверджувати про наявність «законних сподівань» у особи на отримання сум пенсії, які вчасно не були перераховані, оскільки останні можуть підпадати під дію статті 1 Першого протоколу, при умові наявного «чіткого і недвозначного» закону, який гарантує право на «правильне» нарахування пенсій у повному обсязі (наприклад, зі включення всіх складових з яких свого часу були сплачені внески на соціальне страхування) або право на «автоматичний» перерахунок пенсії.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 826/14837/16.

Крім того суд зазначає, що право на отримання пенсії громадянами України, що проживають за її межами, неодноразово підтверджувалось рішеннями Верховного Суду, зокрема, від 21 грудня 2020 року у справі № 229/4165/17, від 23 грудня 2020 року в справі № 414/460/17, від 25 лютого 2021 року в справі № 653/1981/17.

Щодо строку звернення до суду, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Статті 122, 123 КАС України у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, регулюють питання строків звернення до адміністративного суду та наслідки пропущення таких строків.

Правовідносини щодо застосування процесуальних норм, які регулюють питання строків звернення до суду, до вимог щодо поновлення пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, вже були предметом розгляду у Верховному Суді.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 83, 84 постанови від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18 дійшла такого висновку:

«<…> статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Такий висновок Великої Палати Верховного Суду є застосовним при розгляді подібних справ і щодо статей 122, та 123 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), які за змістом є аналогічними статтям 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року)».

Отже, обмеження права на отримання належної позивачу пенсії певними строками є неправомірним.

З огляду на це, виплата йому пенсії має бути відновлена з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 без обмеження виплати пенсії жодними строками.

Подібний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 653/574/17.

Як встановлено судом, позивачу була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась їй до виїзду за кордон.

Тобто, спірним питанням у даній справі є не призначення пенсії, а саме поновлення її виплати, й обов`язок щодо такого поновлення виник після набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009.

Отже, в даному випадку не поновлюючи виплату раніше призначеної пенсії, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, а тому як наслідок суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача поновити її виплату.

Щодо компенсації втрати частини доходів.

Враховуючи неправомірність поведінки відповідача у відповідності до частини 2 статті 46 Закону № 1058-IV, якою встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, пенсія позивачу має бути виплачена з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду України у постанові від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18, коли зобов`язала відповідача поновити та виплатити пенсію позивачу з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Вирішення питання про поновлення виплати пенсії позивачу з проведенням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому в разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування всіх підвищень та її розмірів позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.

Вимоги позивача про зобов`язання виплачувати поновлену пенсію на банківський рахунок, суд вважає передчасними, оскільки у суду немає підстав вважати, що відповідач не буде виплачувати пенсію у майбутньому на цей рахунок.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 31 травня 2022 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а також те, що сплата судового збору була відстрочена до ухвалення рішення у справі, суд вважає за необхідне покласти судові витрати на обидві сторони, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та стягнути на користь Державного бюджету України судовий збір з позивача у розмірі 496,20 грн. та за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 496,20 грн.

Керуючись статтями 2, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Акермана Олега Матвійовича в інтересах ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ,) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (ідентифікаційний код 21782461, місцезнаходження: Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, 9) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо не поновлення ОСОБА_1 нарахування та виплати пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області провести поновлення та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з компенсацією втрати частини доходів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України витрати по сплаті судового збору в розмірі 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість грн. 20 коп.).

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь Державного бюджету України витрати по сплаті судового збору в розмірі 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість грн. 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 01.07.2022.

Суддя О.М. Качанок