Справа № 753/22101/16-а
Суддя: Дашутін І.В.
Дата ухвалення: 2022-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 червня 2022 року

м. Київ

справа №753/22101/16-а

адміністративне провадження № Зв/9901/79/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Дашутіна І. В.,

суддів Шишова О.О., Яковенка М.М.

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №753/22101/16-а за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України, третя особа - Державна казначейська служба України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Верховного Суду України, третя особа - Державна казначейська служба України, в якому просила зобов`язати Верховний Суд України виплатити їй вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 367575,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Верховний Суд України нарахувати та виплатити судді Верховного Суду України у відставці - ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі трьох місячних суддівських винагород відповідно до частини першої статті 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року у розмірі 110 272,50 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Київський апеляційний адміністративний суд, погодившись з висновками суду першої інстанції, постановою від 06 березня 2018 року залишив без змін постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року.

Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; касаційну скаргу Верховного Суду України задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року скасовано, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд касаційної інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивачки з посади судді. Законом № 1166-VІІ, який набрав чинності 01.04.2014, було внесено зміни до Закону № 2453-VI, а саме виключено статтю 136 цього Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. З огляду на це підстави для виплати вихідної допомоги позивачці відсутні.

06 травня 2020 року на адресу Верховного Суду надійшла заява позивача про перегляд постанови Верховного Суду від 07 серпня 2019 року за виключними обставинами.

На обґрунтування заяви позивачка посилається як на виключну обставину на рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19), вимагає скасувати постанову Верховного Суду та прийняти нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2020 року відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №753/22101/16-а.

Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2020 року зупинено провадження у вказаній справі до винесення рішення об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 808/1628/18 (К/9901/29652/19).

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2022 року поновлено провадження у справі та призначено заяву до розгляду в порядку письмового провадження з 29 червня 2022 року.

Так, колегією суддів установлено, що Постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року № 1600-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнено з посади судді Верховного Суду України у відставку відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126 Конституції України.

Наказом голови Верховного Суду України від 30 вересня 2016 року № 942-к ОСОБА_1 виключено 30 вересня 2016 року зі складу Верховного Суду України.

24 жовтня 2016 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про виплату у зв`язку з виходом у відставку, вихідної допомоги відповідно до законодавства України.

Верховний Суд України листом від 27 жовтня 2016 року повідомив про відсутність правових підстав для задоволення заяви, оскільки згідно з п. 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 гарантії суддів Верховного Суду України визначаються відповідно до положень Закону України №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010, а ст. 136 цього Закону, якою було встановлено право на отримання вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, виключена на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», який набрав чинності в цій частині 01.04.2014.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Зобов`язано Верховний Суд України нарахувати та виплатити судді Верховного Суду України у відставці - ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі трьох місячних суддівських винагород відповідно до ч. 1 ст. 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року у розмірі 110 272,50 грн (сто десять тисяч двісті сімдесят дві гривні 50 копійок).

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності у позивачки права на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних окладів, оскільки на момент її виходу у відставку, норми ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 та ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 втратили чинність. Водночас, вийшовши за межі позовних вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку щодо наявності у ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги у розмірі трьох місячних суддівських винагород відповідно до ч. 1 ст. 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, яка набрала чинності на момент виключення позивачки зі складу Верховного Суду України. Київський апеляційний адміністративний суд, погодившись з висновками суду першої інстанції, постановою від 06 березня 2018 року залишив без змін постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року.

Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року із заявою про перегляд якої винятковими обставинами звернулась позивач, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року скасовано. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд касаційної інстанції указав на помилковість висновків судів щодо застосування положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", який набрав чинності 30 вересня 2016 року, оскільки повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді, а не з прийняттям відповідного наказу про виключення судді зі складу суду, як указали суди першої та апеляційної інстанцій.

Тому, оскільки позивачку звільнено постановою Верховною Радою України від 22 вересня 2016 року № 1600-VIII "Про звільнення суддів", то положення Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", який набрав чинності 30 вересня 2016 року застосуванню не підлягають.

За таких обставин Суд дійшов висновку про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги, як у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до Закону № 2453-VI, так і у розмірі 3 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до Закону України № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів".

Звертаючись до суду із заявою на її обґрунтування позивачка посилається як на виключну обставину на рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 в справі №3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19), вимагає скасувати постанови Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №753/22101/16-а.

Так, згідно з частиною першою статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон № 2136-VIII) до повноважень Суду належить, зокрема вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим; вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України (їх окремих положень) за конституційною скаргою особи, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України суперечить Конституції України.

Згідно зі статтею 89 Закону № 2136-VIII рішення Конституційного Суду України не передбачає встановлення будь-яких обставин, однак передбачає зазначення мотивів прийнятого рішення із зазначенням положень Конституції України, відповідно до яких Конституційний Суд України обґрунтовує своє рішення, та акта (його окремих положень), що його Конституційний Суд України визнав конституційним чи неконституційним.

Статтею 91 Закону № 2136-VIII передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Згідно з частиною першою статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Частиною шостою статті 361 КАС України передбачено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Згідно з частиною першою статті 136 Закону № 2453-VI (у редакції, чинній до 01 квітня 2014 року) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Стаття 136 Закону № 2453-VI була виключена відповідно до положень підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої позивачкою заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, Суд виходить з такого.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 в справі № 3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII, яким виключено статтю 136 Закону № 2453-VI.

Частиною другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року №8-зп в справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їхні окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 в справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України від 08.12.2004 № 2222-IV «Про внесення змін до Конституції України» (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їхнього виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність.

Таким чином, зі змістом статті 152 Конституції України випливає, що Рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

У пункті 2 резолютивної частини Рішення від 15 квітня 2020 року № 2-р (ІІ)/2020 в справі № 3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19), Конституційний Суд України вирішив, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Отже, дія підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII втратила чинність з 15.04.2020.

За таких обставин рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 в справі № 3-311/2018 (4182/18, 4632/19, 5755/19) на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у цій справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали свою дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Аналогічної позиції щодо оцінки, як виключної обставини, Рішень Конституційного Суду України дотримується Верховний Суд, зокрема у постановах від 23 січня 2019 року в справі № 820/2462/17, від 25 липня 2019 року в справі № 804/3790/17, від 23 грудня 2019 року в справі № 814/1274/17, у справі № 808/1628/18 від 19 лютого 2021 року.

Суд також указує, що зі змісту пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України випливає, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки, якщо рішення суду ще не виконане.

Проте у випадку, що є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним, у контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року в справі № 808/2492/18.

За таких обставин і законодавчого регулювання Суд не вбачає підстав для скасування постанови Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №753/22101/16-а.

Керуючись статтями 250, 361-369 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №753/22101/16-а.

Постанову Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №753/22101/16-а залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач І. В. Дашутін

Судді О.О. Шишов

М.М. Яковенко