Справа № 160/12290/20
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2022-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

01 липня 2022 року

м. Київ

справа № 160/12290/20

адміністративне провадження № К/990/14764/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2022 року у справі № 160/12290/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

УСТАНОВИВ:

02 жовтня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - відповідач, ГУНП в Дніпропетровській області), де просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ ГУНП в Дніпропетровській області від 14 вересня 2020 року № 1486к (далі - наказ № 1486к) в частині накладення на полковника поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції;

- визнати незаконним та скасувати наказ ГУНП в Дніпропетровській області від 21 вересня 2020 року № 257 о/с (далі - наказ № 257 о/с) в частині звільнення полковника поліції ОСОБА_1 з посади начальника Південного відділення поліції Кам`янського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області;

- поновити полковника поліції ОСОБА_1 на раніше займаній посаді начальника Південного відділення поліції Кам`янського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області;

- зобов`язати ГУНП в Дніпропетровській області виплатити полковнику поліції ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 21 вересня 2020 року по день винесення рішення у цій справі;

- допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення полковника поліції ОСОБА_1 на посаді начальника Південного відділення поліції Кам`янського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області та в частині зобов`язання ГУНП в Дніпропетровській області виплатити полковнику поліції ОСОБА_1 грошове забезпечення у межах суми стягнення за один місяць;

- стягнути з ГУНП в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу та витрати на сплату судового збору шляхом безспірного списання за рахунок його бюджетних асигнувань.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року апеляційну скаргу ГУ НП в Дніпропетровській області задоволено, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року в адміністративній справі № 160/12290/20 скасовано, а у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Третього апеляційного адміністративного суду.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2022 року апеляційну скаргу ГУ НП в Дніпропетровській області задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 скасовано в частині розподілу судових витрат. В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року у справі № 160/12290/20 залишено без змін.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, ГУ НП в Дніпропетровській області звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У тексті касаційної скарги заявник указує, що підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі є пункти 1, 4 частини 4 статті 328 КАС України.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції під час ухвалення судового рішення не були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 160/1750/19, від 06 березня 2020 року у справі № 804/1758/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 816/1370/16.

Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Однак, скаржник посилаючись на постанови Верховного Суду 22 січня 2020 року у справі № 160/1750/19, від 06 березня 2020 року у справі № 804/1758/18, від 25 квітня 2019 року у справі № 816/1370/16 не обґрунтував, що ці постанови ухвалені у справі за подібними відносинами із цією справою. Не зазначено скаржником і норми матеріального права, яку, на думку скаржника, неправильно застосовано судом апеляційної інстанції та висновок суду, який суперечить позиції Верховного Суду.

Натомість касаційна скарга містить опис обставин справи та загальні формулювання незгоди з оскаржуваним судовим рішенням з посиланням на норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

У контексті спірних правовідносин необхідно зазначити, що у цій категорії справ при вирішенні спору суди повинні виходити із сукупності конкретних обставин справи у взаємозв`язку із нормами права, які регулюють спірні правовідносини та підлягають застосуванню.

Так, у наведених скаржником справах, суди надавали оцінку матеріалам службового розслідування та доведеності відповідачем факту порушення позивачем службової дисципліни, а тому у цих справах суди попередніх інстанцій констатували, що при прийнятті оскаржуваних наказів відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та в спосіб, установлений законом.

У цій справі досліджуючи висновок службового розслідування та обставини, встановлені відповідачем під час його проведення шляхом надання правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність проведеним службовим розслідуванням факту порушення службової дисципліни позивачем.

Зокрема, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновок службового розслідування не містить обґрунтованих відомостей щодо наявності причинного зв`язку між неправомірними діяннями позивача та їх наслідками, зокрема, чи наявний в діях позивача склад дисциплінарного проступку, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв`язку з цим; вимоги законодавства або посадові обов`язки, які було порушено позивачем; наявність вини позивача та ступень її тяжкості, обставини, що пом`якшують чи обтяжують ступінь відповідальності.

Отже, з огляду на зміст судових рішень у цій справі, а також висновки Верховного Суду, викладені у наведених скаржником постановах, не вбачається різного правозастосування.

При цьому, варто зауважити, що різниця у фактичних обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм. Тому, сам факт наявності судових рішень, якими визнано правомірність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» не свідчить про застосування судами у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Відтак суд відхиляє посилання заявника на висновки Верховного Суду у справах №160/1750/19, № 804/1758/18, № 816/1370/16, так як обставини цих справ не є подібними до спірних правовідносин.

Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.

Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання скаржниці на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, то Суд звертає увагу, що посилаючись на таку підставу необхідно навести порушені судами норми процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в сукупності з обґрунтуванням підстав, передбачених частинами другою та третьою статті 353 КАС України.

Водночас, касаційна скарга не містить обґрунтування підстав, передбачених частинами другою та третьою статті 353 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтею 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2022 року у справі № 160/12290/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЛ.О. Єресько