Справа № 160/21569/21
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення, дії, бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в якому просить визнати протиправним та дискримінаційним:
рішення Відповідача № С - 142 від 02.10.2017 року в тій частини, в якій стосується вимог позивачки на отримання пенсії за період з 07.10.2009 по 18.10.2017 рік;

дії Відповідача, в частини відмови у виплаті ОСОБА_1 пенсії з 07.10.2009 по 18.10.2017 рік;

бездіяльність Відповідача, щодо не виплати недоотриманої пенсії Позивачки за період з 07.10.2009 по 18.10.2017 рік;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії - виплатити недоотриману пенсію ОСОБА_1 за період 07.10.2009 по 18.10.2017 року, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивачка після грудня 1994 року виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв`язку із чим виплату пенсії було припинено. Представником позивача за довіреністю у вересні 2017 році було подано заяву до відповідача про поновлення виплати пенсії. На вказану заяву позивачка отримала Рішення Криворізького центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області №С-142 від 02.10.2017 року, в якому відповідач зазначив, що документів громадянки ОСОБА_1 щодо проживання на території України оформлених належним чином до управління не надано. У зв`язку з чим позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Ухвалою суду справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та надано термін для надання відзиву на позовну заяву.

Ухвалу суду відповідач отримав 29.11.2021 року, проте, відзив на позовну заяву станом на 14.12.2021 року не надав.

Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно з ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

За приписами ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

За викладених обставин, у відповідності до вимог ст.ст.258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що до грудня 1994 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала в АДРЕСА_1 та відповідно до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в 55 років почала отримувати пенсію за віком (згідно копії трудової книжки 31.03.1994 року звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по ст.38 КЗпП). Надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, що підтверджується відміткою у закордонному паспорті.

Призначену пенсію за віком позивачу виплачували до моменту виїзду за кордон.

18.09.2017 року через представника позивач звернулась до Криворізького центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області із заявою (вх.№С-142) про перерахунок та поновлення виплат пенсії за віком з 08.06.1995 року, в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру.

До заяви були додані:

- копія довіреності;

- копія паспорта;

- копія трудової книжки;

- оригінал апостильованої заяви про поновлення пенсії, що підписана особисто ОСОБА_1 , підпис якої завірений нотаріально.

Рішенням Криворізького центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області №С-142 від 02.10.2017 року в поновленні виплат ОСОБА_1 пенсії за віком відмовлено.

В Рішенні зазначено, що "питання поновлення раніше призначеної пенсії станом на час Вашого звернення врегульоване ч.2 ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що передбачає прийняття з цього приводу рішення територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Відповідно до п.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява виплатити раніше призначеної пенсії подається особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Отже, з огляду на вищезазначене, пенсію може бути призначена громадянину України або іноземцю чи особі без громадянства, за умови оформлення належним чином документів щодо проживання на території України. Оскільки в одержаному зверненні Ви повідомили, що ОСОБА_1 є громадянкою України та зазначили адресу проживання на території Держави Ізраїль, але не надали ніяких документів, які б засвідчили факт проживання на території України, тому підстав для звернення за поновленням виплати вона не має. Також, згідно п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Угода про соціальне забезпечення між урядами Ізраїлю та України не укладена. Документів громадянки ОСОБА_1 , щодо проживання на території України, оформлених належним чином до управління не надано. Підстав для поновлення виплати пенсії немає."

Вважаючи вказану відмову у поновленні її пенсії протиправною, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.07.2018 року у справі №804/2989/18 позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання поновити виплату пенсії в частині періоду з 07.10.2009 року по 18.10.2017 року залишено без розгляду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.07.2018 року у справі №804/2989/18 позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позовні вимоги задоволено:

визнано протиправною відмову в поновленні пенсії ОСОБА_1 на її заяву від 18.09.2017 року вх.№С-142 викладену в листі №С-142 від 02.10.2017 року;

зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 , починаючи з 19.10.2017 року в розмірах відповідно до чинного законодавства України.

У постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо строку звернення до адміністративного суду не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Особливості призначення, припинення та поновлення виплати пенсії за віком врегульовано Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV (надалі - Закон №1058-IV).

Відповідно до частини 1 статті 114 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із статтею 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, рішенням від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Так, Конституційний Суд України у рішенні №25-рп/2009 наголосив, що, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Крім того, статтею 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, з 07 жовтня 2009 року втратили чинність положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а відтак виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень зазначеного Закону.

Подібних висновків дійшов Дніпропетровський окружний адміністративний суд в своєму рішенні від 25.07.2018 року у справі №804/2989/18, яка набрала законної сили.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на встановлені у справі №804/2989/18 обставини такі не доказуються при розгляді цієї адміністративної справи.

Таким чином, судом встановлено наявність у позивачки права на поновлення виплати пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Водночас, суд встановив, що Рішенням Криворізького центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області №С-142 від 02.10.2017 року в поновленні виплат ОСОБА_1 пенсії за віком відмовлено.

Відтак, безпідставними слід визнати посилання представника позивача на протиправність та дискримінаційність рішень, дій, бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати позивачці пенсії за період з 07 жовтня 2009 року по 18 жовтня 2017 року, оскільки відповідачем жодним чином не порушено прав позивачки.

До такого висновку суд дійшов з огляду на те, що із заявою про поновлення виплати пенсії позивачка зверталася до Криворізького центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд керується принципом ефективності захисту такого права, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом.

На переконання суду, належним способом захисту порушеного права позивачки буде зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року виплату раніше призначеної пенсії, обчислену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та виплатити її з 07 жовтня 2009 року по 18 жовтня 2017 року.

Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи судові рішення у подібних спірних правовідносинах, сформувала висновок, згідно із яким інститут строку звернення до адміністративного суду не підлягає застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку з поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком (постанова від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

За таких обставин слід дійти висновку про обґрунтованість доводів представника позивачки щодо необхідності захисту прав позивачки шляхом поновлення їй пенсійних виплат.

З приводу вимог щодо виплати пенсії з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, то варто врахувати наступне.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Водночас, частиною 2 статті 46 Закону №1058-IV, до якої відсилає частина 2 статті 49 Закону, передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів; компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

На переконання суду, законодавцем не випадково передбачено можливість виплати пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у разі її поновлення, якщо така пенсія не отримана з вини органу Пенсійного фонду, незалежно від того чи нараховані суми пенсії чи ні.

Так, статтями 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі й пенсії.

Таким чином, слід дійти висновку, що нарахування позивачці компенсації втрати частини доходів має бути здійснено незалежно від непроведення нарахування виплати пенсії, адже статтею 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено здійснення такої у випадку порушення встановлених строків виплати пенсії, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Такі ж висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18.

Натомість, вимога щодо проведення індексації поновленої виплати пенсії не підлягає задоволенню з огляду на те, що порядок індексації та перерахунку пенсій визначений статтею 42 Закону №1058-IV. Однак, питання розміру виплати пенсії, як і визначення базового місяця, належить до компетенції органу Пенсійного фонду при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум.

Отже, звернення до суду з такою вимогою є передчасним, оскільки задоволення позову в цій частині свідчитиме про вирішення спору, який ще не виник, що суперечить засадам адміністративного судочинства.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів, що наведені представником позивача у позовній заяві, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що позивачкою при зверненні до суду з адміністративним позовом сплачено судовий збір в розмірі 908,00 гривень.

Відповідно до частини 1статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак, з огляду на те, що позивачкою при зверненні до суду з адміністративним позовом сплачено судовий збір в розмірі 908,00 гривень, а тому на її користь слід стягнути 454,00 гривень за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Визначаючись з приводу розміру судових витрат, які належить стягнути на користь позивачки, суд зважає на те, що позивачка звернулася до суду з позовними вимогами, які співвідносяться між собою як основна та похідна, сплативши при цьому судовий збір в розмірі 908,00 гривень як за звернення до суду з позовом з однією немайновою вимогою.

А тому, задовольняючи позов частково, суд вважає, що половина від суми сплаченого судового збору і є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.243-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити з 07 жовтня 2009 року ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та виплатити її з 07 жовтня 2009 року по 18 жовтня 2017 року з проведенням компенсації втрати частини доходів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оплатою судового збору в розмірі 454,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова