Справа № 620/4899/21
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4899/21 Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

за участю секретаря Кірієнко Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення коштів, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою до Офісу Генерального прокурора, в якій просив:

- стягнути з відповідача на користь позивача суму інфляції втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із звільненням позивача з займаної посади за період з 24.10.2014 по 08.11.2019 у розмірі 707415,43 грн;

- стягнути з відповідача суму втрати заробітної плати за час вимушеного прогулу разом з сумами індексу інфляції за період з 11.11.2019 по 28.05.2020 у розмірі 345196,16 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 826/17601/14 за період з 12.11.2019 по 28.05.2020 у розмірі 320757,36 грн.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 та Офісом Генерального прокурора подано апеляційні скарги, в яких:

- ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення суми інфляції втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу, та задовольнити такі вимоги, позаяк позивач має право на відшкодування сум, пов`язаних з втраченою заробітною платою, а саме сум індексації заробітної плати у зв`язку з інфляцією. В частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 826/17601/14 за період з 12.11.2019 по 28.05.2020 у розмірі 320757,36 грн позивач просить скасувати спірне рішення, а позов в цій частині залишити без розгляду.

- Офіс Генерального прокурора просить скасувати спірне рішення в частині задоволення позовних вимог та закрити провадження у справі в цій частині, а в частині відмови в задоволенні позовних вимог - залишити без змін. Відповідач свою апеляційну скаргу мотивував зокрема тим, що спірним рішенням протиправно допущено подвійне стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 826/17601/14.

Представник Офісу Генерального прокурора в судовому засіданні підтримав подану відповідачем апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення питання, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів, з урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 статті 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.11.2019 у справі № 826/17601/14, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2020, позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 2498-ц про звільнення позивача з посади заступника начальника Головного управління міжнародно-правового співробітництва - начальника управління міжнародно-правової допомоги та екстрадиції Генеральної прокуратури України з 24.10.2014 та поновлено його на цій посаді з 24.10.2014. Зобов`язано Генеральну прокуратуру України виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 08.11.2019 у розмірі 1977797,24 грн.

Окружний адміністративний суд м. Києва у постанові від 12.11.2019 у справі № 826/17601/14 визначив середньоденний заробіток позивача виходячи із суми 2358,51 грн, шляхом ділення окладу, встановленого після підвищення, на оклад до підвищення, розрахувавши коефіцієнт підвищення, на який необхідно коригувати виплати - 2,23 (9700,00грн/4354,00грн = 2,23) у відповідності до постанови КМУ від 30.08.2017 № 657.

На момент розгляду даної справи в суді, рішення про підвищення посадових окладів Урядом не приймались.

В подальшому, наказом Генерального прокурора від 29.05.2020 № 1394ц позивача поновлено на посаді начальника Головного управління міжнародно-правового співробітництва - начальника управління міжнародно-правової допомоги та екстрадиції Генеральної прокуратури України з 24.10.2014.

Відповідно до платіжних доручень від 10.09.2020 № 2855, від 10.09.2020 № 2854 та від 10.09.2020 № 2853 відповідачем виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивач, вважаючи що має право на виплату суми інфляції втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із звільненням позивача з займаної посади за період з 24.10.2014 по 08.11.2019 та компенсацію суми втрати заробітної плати разом з сумами інфляції у зв`язку з втратою заробітної плати за період з 11.11.2019 по 28.05.2020, звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги, виходив зокрема з того, що оскільки судом встановлено невиконання відповідачем у період з 12.11.2019 по 28.05.2020 рішення суду про поновлення позивача на посаді, то наявні підстави для часткового задоволення позову, з виходом за межі позовних вимог, та прийняття рішення про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 826/17601/14 за період з 12.11.2019 по 28.05.2020.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 6 ст. 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Частиною 1 ст. 2 Закону України № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (Порядок № 1078), з урахуванням внесених до них змін, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

Пунктом 3 Порядку № 1078 визначено, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

Оскільки до переліку об`єктів індексації віднесена оплата праці і не відносяться, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, то слід розрізняти виплати середньої заробітної плати, які згідно законодавству віднесені до оплати праці, а які не віднесені.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оплату праці" до структури заробітної плати включені: основна заробітна плата; додаткова заробітна плата; інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Конституційний Суд України у справі № 1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 15.10.2013 у п.2.1. рішення дійшов висновку, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

У цьому ж пункті Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

КЗпП України передбачає різні виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, але до структури заробітної плати не належать.

Так, зокрема, стаття 44 КЗпП передбачає різні виплати вихідної допомоги, а ст.117 КЗпП виплати за затримку розрахунку при звільненні, які обчислюються із середньої заробітної плати.

На різний правовий статус виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати, але до структури заробітної плати не належать, і виплат середньої заробітної плати, які належить до структури заробітної плати, звернув увагу також Верховний Суд в ухвалі від 29.10.2018 у справі № 9826/12721/17.

Відтак, слід відрізняти правовий статус виплат середньої заробітної плати, які належить до структури заробітної плати, і виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати, але до структури заробітної плати не належать.

З наведеного вбачається, що положення Пункту 3 Порядку № 1078 про те, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, поширюються тільки на виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати, але до структури заробітної плати не належать.

В той же час, усі виплати, які належать до структури заробітної плати, підлягають індексації як такі, які відповідно до ч.1 ст.2 Закону України № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення", не мають разового характеру.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати.

Спростовуючи помилкові міркування позивача щодо віднесення середнього заробітку за час вимушеного прогул до структури заробітної плати, суд першої інстанції вірно вказав, що така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу (що виплачується за рішенням суду та не є оплатою праці за виконану роботу, не є компенсаційною виплатою), а є разовою виплатою, не підпадає під об`єкт до якого може бути застосовано індекс інфляції.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.04.2020 у справі № 450/1925/17 Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу не є оплатою праці за виконану роботу, а є разовою та розрахована із середньої заробітної плати, а тому ця виплата не підлягає індексації.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 20.12.2019 у справі № 804/3000/18 дійшов аналогічного висновку, та зазначив, що така виплата, як середній заробіток за час вимушеного прогулу (що виплачується за рішенням суду та не є оплатою праці за виконану роботу), є разовою та розрахована із середньої заробітної плати, а тому ця виплата не підлягає індексації. Разом з тим, середній заробіток за час вимушеного прогулу, нарахований та стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні як Закону України "Про оплату праці" так і Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", а тому не підлягає компенсації.

Аналогічна правова позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права висловлена в постановах Верховного Суду від 23.12.2020 №805/3641/17-а та від 11.02.2021 №1540/3742/18.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу не є оплатою праці за виконану роботу, є разовою виплатою, яка розрахована із середньої заробітної плати, та не підлягає індексації.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора суми інфляції втраченої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку із звільненням позивача з займаної посади.

Оцінюючи правомірність задоволення позовних вимог в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 826/17601/14 за період з 12.11.2019 по 28.05.2020 у розмірі 320757,36 грн, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.11.2019 у справі № 826/17601/14, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2020, позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 №2498-ц про звільнення позивача з посади заступника начальника Головного управління міжнародно-правового співробітництва - начальника управління міжнародно-правової допомоги та екстрадиції Генеральної прокуратури України з 24.10.2014 та поновлено його на цій посаді з 24.10.2014. Крім цього, зобов`язано Генеральну прокуратуру України виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 08.11.2019 у розмірі 1977797,24 грн.

Наказом Генерального прокурора від 29.05.2020 № 1394 ц позивача поновлено на посаді начальника Головного управління міжнародно-правового співробітництва - начальника управління міжнародно-правової допомоги та екстрадиції Генеральної прокуратури України з 24.10.2014.

Водночас, в межах справи № 640/16392/20 ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь середній заробіток за час виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді за період з 13 листопада 2019 року по 28 травня 2020 року у розмірі 978027,5 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Офісу Генерального прокурора заробіток за час затримки виконання судового рішення в сумі 107377,55 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Надалі, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 640/16392/20, яка набрала законної сили, апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року змінено в мотивувальній частині з урахуванням висновків даної постанови та викладено абзац 2 резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року в такій редакції: "Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Офісу Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ) заробіток за час затримки виконання судового рішення в сумі 318399,06 грн". В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2021 року залишено без змін.

Таким чином, колегія суддів погоджується з твердженнями Офісу Генерального прокурора, що спірним рішенням у справі № 620/4899/21 протиправно допущено подвійне стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 826/17601/14.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог та неправомірно частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 у даній справі.

Частиною 1 статті 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Пунктом 4 частини 1 статті 238 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Враховуючи викладене та наявність судового рішення у справі № 640/16392/20, яке набрало законної сили, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування спірного рішення суду в частині задоволення позовних про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 826/17601/14 за період з 12.11.2019 по 28.05.2020, та закриття провадження у справі в цій частині.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційних скарг свідчать про наявність підстав для часткового скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк містять аргументовані доводи щодо неповного з`ясування обставини справи судом першої інстанції та невідповідність його висновків таким обставинам.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційних скарг, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов частково необґрунтованого висновку за наслідками розгляду даної справи.

Керуючись ст.ст. 238, 242, 308, 315, 316, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року - скасувати в частині задоволення позовних про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у справі № 826/17601/14 за період з 12.11.2019 по 28.05.2020, та закрити провадження у справі в цій частині.

В решті рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко

Повний текст постанови складено 29.06.2022.