Справа № 500/9734/21
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2022-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/9734/21 пров. № А/857/5906/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів: Улицького В.З., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 березня 2022 року, ухвалене суддею Осташов А.В. в місті Тернопіль за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 500/9734/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача, у якому просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Тернопільській області щодо не проведення своєчасного розрахунку при звільненні;

2) стягнути з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області без утримання податків та інших обов`язкових платежів:

- компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020 рік в сумі 6230 грн. та середній заробіток за весь час її затримки в розмірі 47376 грн.;

- компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2021 в сумі 5810 грн. та середній заробіток за весь час затримки в розмірі 47376 грн;

- матеріальну допомогу для оздоровлення за 2021 в розмірі 12442,55 грн. та середній заробіток за весь час затримки в розмірі 47376 грн.;

- матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік в сумі 12442,55 грн. та середній заробіток за весь час затримки в розмірі 47376 грн.;

- середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані відпустки в розмірі 6768 грн.;

- середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 23688 грн.;

- 20 000 грн. - моральної шкоди.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 березня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020-2021 роки.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Тернопільській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2020-2021 роки, виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення зі служби в поліції - 30.09.2021 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5000 гривень.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка мала право на додаткову відпустку за час проходження служби, а, отже, і право на компенсацію за невикористану відпустку, відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Невиплата належних позивачці на час звільнення сум є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти постанову про відмову у їх задоволенні.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції, при вирішенні справи та прийнятті оскарженого рішення, порушив норми матеріального права та неповно з`ясував обставини справи.

Так, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що, відповідно до правових норм частини 17 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям не надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» для учасників бойових дій, що в свою чергу позбавляє військовослужбовців права на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки. Щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то відповідач вважає, що ця вимога є передчасною, оскільки суд не вирішив питання про право.

З цих підстав відповідач вважає, що діяв в порядку та спосіб визначений чинним законодавством України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що позивачка є учасником бойових дій. Наказом відповідача від 30.09.2021 року № 289 о/с позивачка звільнена зі служби в поліції на підставі п.7 ч.1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 30 вересня 2021 року.

28.09.2021 року позивачка звернулась до відповідача із рапортом про виплату їй грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій за 2020-2021 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, матеріальної допомоги на оздоровлення.

Одноразова грошова допомога при звільненні зі служби в поліції виплачена 10.11.2021 року в сумі 32831,78 грн.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно - правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що відповідач подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачці грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020-2021 роки і зобов`язання відповідача здійснити відповідні дії та стягнення з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, то апеляційний суд переглядає рішення лише в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Тобто, зазначені вище норми, фактично, встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин 1, 3 статті 59 Закону № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Стаття 60 Закону № 580-VIII визначає, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з положеннями статті 92 Закону № 580-VIII, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами 1 - 4 статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин 8 - 11 статті 93 Закону № 580-VIII, поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Отже, Законом визначено право поліцейських на отримання також додаткових відпусток, зокрема соціальних відпусток та інших видів визначених законодавством про відпустки.

Наказом Міністерства внутрішніх справ від 6 квітня 2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Вказаний нормативно-правовий акт визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Так, приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260 визначено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

Водночас, положеннями абзаців сьомого і восьмого пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. До того ж, одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 162 Закону України «Про відпустки» і статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Отже, положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують і не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 7 травня 2020 року в справі № 360/4127/19, від 14 квітня 2021 року в справі № 620/1487/20, від 29 квітня 2021 року в справі № 200/602/20-а, від 31 травня 2021 року в справі № 200/13837/19-а, від 11.11.2021 року в адміністративній справі № 200/1175/20-а.

Таким чином, позивачка, як учасник бойових дій, має право на грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій, передбачену статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Апеляційний суд встановив те, що за час проходження служби, позивачка не використала додаткову оплачувану відпустку, як учасник бойових дій, відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки», за 2020 та 2021 рік.

Отже, при звільненні, відповідач мав обов`язок виплати позивачці компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 та 2021 рік.

Підводячи підсумок наведеного, апеляційний суд вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність не виплативши позивачці, при звільненні зі служби, компенсацію за дні невикористаної відпустки, а отже у відповідача є відповідний обов`язок.

Тому адміністративний позов в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 і 2021 рік та зобов`язання здійснити таке нарахування та виплату необхідно задовольнити.

Що стосується нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в частині виплати позивачці компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 та 2021 рік, то апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із частиною 1 та 2 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статтею 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Встановлення останнього є вкрай необхідним для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, оскільки день фактичного розрахунку є кінцевою датою нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.

Необхідність застосування такого підходу при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 04 вересня 2020 року у справі № 260/348/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 400/3365/19.

Зважаючи на те, що відповідач не провів з позивачкою остаточного розрахунку щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 та 2021 рік, апеляційний суд вважає вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передчасною, оскільки неможливо обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням таких критеріїв, як розумність, справедливість та пропорційність.

Тому у задоволенні позовної вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, в частині компенсації днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає за необхідне залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині визнання бездіяльності відповідача, щодо не виплати при звільненні грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, протиправною та зобов`язання відповідача виплатити таку компенсацію за 2020 та 2021 рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в частині виплати грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції, в частині задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в частині грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Тернопільській області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 березня 2022 року в справі № 500/9734/21 скасувати в частині задоволення позовної вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в частині невиплати грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та прийняти в цій частині постанову про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

У іншій частині задоволення позову рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року в справі № 460/2161/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, виключно з підстав, передбачених частиною 5 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Постанова складена 30.06.2022 року