Справа № 750/2805/22
Суддя: Маринченко О. А.
Дата ухвалення: 2022-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 750/2805/22
Провадження № 2-а/750/50/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2022 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

судді Маринченко О.А.,

секретар судового засідання Шилова Ж.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Чікової Т.А.,

представника відповідача Федоренка О.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення,

в с т а н о в и в:

09 червня 2022 року позивач засобами поштового зв`язку звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МЧГ № 000805 від 30 травня 2022 року, винесену першим заступником начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Рудницьким Володимиром Олександровичем, за адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 203 КУпАП;

- визнати протиправним та скасувати рішення № 11 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 30 травня 2022 року, прийняте начальником відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Бабак Вікторією Олександрівною.

Обґрунтовано позов, зокрема, тим, що 30 травня 2022 року уповноваженою посадовою особою Державної міграційної служби України в Чернігівській області Бабак В.О. відносно позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення ПР МЧГ № 000804 за частиною першою статті 203 КУпАП. У цей же день уповноваженою посадовою особою Державної міграційної служби України в Чернігівській області була розглянута справа про адміністративне правопорушення та за результатами розгляду винесена постанова про накладення адміністративного стягнення ПН МЧГ № 000805 від 30 травня 2022 року за адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 203 КупАП, у виді штрафу в розмірі 5100 грн. Також, 30 травня 2022 року начальником відділу Державної міграційної служби України в Чернігівській області Бабак В.О. прийнято рішення № 11 про примусове повернення позивача з України до країни походження або третьої країни. При прийнятті зазначеного рішення, протоколу та постанови відповідач не залучив захисника. Оскільки позивач є громадянином Російської Федерації, не є фахівцем у галузі права та не знає законів, це унеможливило надати пояснення стосовно причин його перебування на території України. Позивач не розумів, які саме документи підписує. Також, у рішенні відповідачем не відображено інформації про з`ясування даних про наявність або відсутність підстав щодо заборони примусового повернення. Таким чином, відповідачем було порушено право позивача на захист, оскільки останній не розумів суті рішення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 червня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні позову. Зокрема, у відзиві на позов відповідач зазначає, що 30 травня 2022 року позивача було виявлено співробітниками Управління Служби безпеки України в Чернігівській області та доставлено до УДМС у Чернігівській області. Перевіркою стосовно позивача встановлено, що він є громадянином Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зі слів прибув в Україну в грудні 2015 року, проживав на території України за паспортом громадянина Російської Федерації, виданим у 2001 році; після закінчення терміну перебування в Україні з квітня 2016 року проживає в Україні без документів на право проживання та ухиляється від виїзду з України; до територіальних органів/підрозділів ДМС України з питань продовження строку перебування в Україні та оформлення документів, які дають право на законне перебування на території України, не звертався. Оскільки позивач є громадянином Російської Федерації, що на момент його прибуття в Україну належала до держав з безвізовим порядком в`їзду відповідно до Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації від 16 липня 1997 року в редакції від 04 лютого 2015 року, йому було дозволено перебувати на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів. Так, 30 травня 2022 року внаслідок порушення встановлених правил перебування в Україні, а саме: проживання без документів на право проживання в Україні та ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування з квітня 2016 року, посадовими особами УДМС у Чернігівській області стосовно позивача складено протокол серії ПР МЧГ № 000804 та відповідно до винесеної на його підставі постанови серії ПН МЧГ № 00805 від 30 травня 2022 року притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 грн., який позивачем сплачено не було. Враховуючи, що позивач тривалий час перебуває на території України незаконно до нього не може бути застосована процедура добровільного повернення до країни походження або третьої країни. 30 травня 2022 року на підставі статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» внаслідок порушення позивачем законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, УДМС у Чернігівській області прийнято рішення № 11 про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яким зобов`язано позивача покинути територію України у термін до 28 червня 2022 року. Під час прийняття оскаржуваного рішення позивача було повідомлено про вимоги статті 30 зазначеного закону щодо примусового видворення за межі України внаслідок ухилення від виїзду з України у визначений у рішенні про примусове повернення до країни походження або третьої країни термін. При цьому, під час ознайомлення з рішенням про примусове повернення позивач власноруч зазначив, що українську мову він розуміє в достатньому обсязі, від виконання рішення не відмовляється, наміру оскаржувати його не має. Доводи стосовно відсутності забезпечення позивача захисником є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, а саме протоколом серії ПР МЧГ № 000804 від 30 травня 2022 року, відповідно до якого позивач своїм підписом підтвердив, що йому було роз`яснено передбачене статтею 268 КУпАП право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги, однак вимог щодо забезпечення його допомогою адвоката позивач не заявляв. Твердження щодо відсутності в оскаржуваному рішенні відомостей про з`ясування відповідачем питання можливої наявності підстав для заборони примусового повернення є безпідставними, оскільки зразок рішення про примусове повернення, встановлений додатком 1 до Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23 квітня 2012 року № 353/271/150, внесення до рішення таких відомостей не передбачає. Крім того, позивач не наводить жодної інформації та доказів щодо наявності у нього передбачених законодавством підстав, за яких його примусове повернення не дозволяється. Таким чином, при винесенні оскаржуваної постанови та прийнятті оскаржуваного рішення жодних прав позивача порушено не було. Постанова про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧГ № 000805 від 30 травня 2022 року та рішення УДМС у Чернігівській області № 11 від 30 травня 2022 року про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни прийняті відповідачем на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для справи і підстави для їх скасування відсутні.

Також, позивач подав письмове пояснення, в якому зазначив, що народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Чернігів, його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 українці. У 1994 році позивач разом з батьками переїхав проживати до Російської Федерації, а у 2001 році за ініціативою батька позивачу було оформлено та видано паспорт громадянина Російської Федерації. Після закінчення 9 класів школи в Російській Федерації, позивач переїхав до ОСОБА_4 та дід позивача зареєстрували його за своєю адресою: АДРЕСА_1 . Останній раз позивач виїжджав на територію Російської Федерації в 2013 році, після повернення в Україну в 2013 році постійно проживав в м. Чернігів. На початку березня 2022 року позивач, перебуваючи у бомбосховищі, загубив паспорт громадянина Російської Федерації. У зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, позивач відновити паспорт не зміг. На даний час хоче змінити громадянство та отримати паспорт громадянина України, на територію Російської Федерації повертатись не бажає, оскільки боїться політичного переслідування. 30 травня 2022 року на вулиці позивача зупинив патруль поліції та попросив пред`явити документи, після чого позивача відвезли до відділу поліції, а пізніше до міграційної служби, де вручили всі документи. При позивачу документів не складали, пояснення не брали, адвоката не пропонували. Відповідачем не врахована наявність підстав, передбачених статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо заборони для примусового повернення його до країни походження або третьої країни. У випадку примусового повернення позивача до Російської Федерації, за його політичні переконання його життю або свободі загрожуватиме небезпека зі сторони правоохоронних органів Російської Федерації. Також, позивач побоюється, що його, як військовозобов`язаного можуть залучити до виконання обов`язків військової служби, внаслідок чого також існує ризик примушування його до участі в збройній агресії Російської Федерації проти України, а у випадку відмови від такої участі загроза кримінального переслідування. Крім того, позивач не може на даний час перетнути державний кордон із Російською Федерацією жодним видом сполучення у визначений спірним рішенням термін, а також залишити територію України через територію третьої країни, оскільки у нього відсутні дозвільні документи для перетину кордону України із третіми країнами. Відповідач не врахував усні пояснення позивача, не відібрав письмових пояснень, постанову виніс у його відсутність без будь-яких доказів про вчинення умисного правопорушення. Також, відповідач не зазначив норму закону, яка порушена позивачем.

Відповідач подав доповнення до відзиву на позов та вказав, що у позивача немає жодних обставин, за яких іноземці не можуть бути примусово повернуті. Докази, які б підтверджували їх наявність, ним не надавалися та в матеріалах справи відсутні. Разом з тим, відсутність у позивача документів, які надають право на перетин кордону на виїзд з України, не є підставою, яка унеможливлює його примусове повернення відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Твердження позивача про його можливе переслідування за політичні переконання у випадку повернення до країни громадянської належності належним чином не обґрунтовані та не підтверджені жодними доказами. Крім того, позивач, який з його слів, безперервно проживає в Україні з 2013 року протягом 9 років, за весь цей час із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався. Наведені позивачем обставини не відносяться до підстав, що унеможливлюють примусове повернення іноземця до країни громадянської належності або третьої країни відповідно до статті 31 Закону № 3773-VI. Доводи позивача, що під час притягнення його до адміністративної відповідальності УДМС у Чернігівські області не були відібрані в нього письмові пояснення, а оскаржувана постанова винесена без його участі та за відсутності доказів вчинення ним адміністративного правопорушення, без зазначення порушеної ним правової норми, не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи. Зокрема, позивач надав пояснення щодо обставин вчинення ним адміністративного правопорушення та підтвердив їх своїм підписом. Отримання ним оскаржуваної постанови у день її винесення також підтверджується підписом позивача, а вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 203 КУпАП підтверджено матеріалами справи та поясненнями позивача і ним не заперечуються, конкретні норми законодавства, порушені позивачем у оскаржуваній постанові зазначені. Таким чином, надані позивачем пояснення, міркування та аргументи повністю спростовуються матеріалами справи та положеннями законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити. Позивач підтвердив, що він є громадянином Російської Федерації, дійсно з 2013 року проживає на території України без документів на право проживання. У 2014 році на території України почалися бойові дії і позивач побоявся повертатися до Російської Федерації, бо його могли мобілізувати чи арештувати. Позивач хоче проживати в Україні, повертатися в Російську Федерацію не бажає.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача та дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне.

30 травня 2022 року позивача було виявлено співробітниками Управління Служби безпеки України в Чернігівській області та доставлено до УДМС у Чернігівській області.

Перевіркою стосовно позивача було встановлено наступне:

- позивач є громадянином Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зі слів прибув в Україну у грудні 2015 року, проживав на території України за паспортом громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 , виданим 13 вересня 2001 року;

- після закінчення терміну перебування в Україні з квітня 2016 року проживає в Україні без документів на право проживання та ухиляється від виїзду з України.

- до територіальних органів/підрозділів ДМС України з питань продовження строку перебування в Україні та оформлення документів, які дають право на законне перебування на території України, не звертався.

Також, 30 травня 2022 року уповноваженою посадовою особою Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Державної міграційної служби України Бабак Вікторією Олександрівною складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЧГ № 000804, з якого вбачається, що 30 травня 2022 року о 18 год. 00 хв. за адресою: вул. Старобілоуська, 4-а, м. Чернігів, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушив правила перебування в Україні, а саме: проживає без документів на право проживання в Україні та ухиляється від виїду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, з квітня 2016 року. За вказане адміністративне правопорушення передбачена відповідальність відповідно до частини першої статті 203 КУпАП (а.с. 6).

Позивачу роз`яснено зміст статті 63 Конституції України та статті 268 КУпАП, де під вказаним роз`ясненням ним було поставлено підпис (а.с. 6, на звороті).

Відповідно до пояснень позивача, що зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, він заїхав в Україну у грудні 2015 року. Вчасно не покинув територію України, оскільки не знав законодавства та не мав постійного заробітку. У майбутньому планує подати документи на дозвіл на імміграцію в Україну, оскільки народився в м. Чернігів. Провину визнає. Українську мову розуміє. Перекладача не потребує, що засвідчено підписом позивача.

Того ж дня, 30 травня 2022 року, уповноваженою посадовою особою Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Державної міграційної служби України Рудницьким Володимиром Олександровичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МЧГ № 000805, відповідно до якої позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5100 грн. (а.с. 5).

Зі змісту постанови вбачається, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушив правила перебування в Україні, а саме: проживає без документів на право проживання в Україні та ухиляється від виїду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, з квітня 2016 року.

Копію вказаної постанови позивач отримав 30 травня 2022 року під підпис.

Крім того, 30 травня 2022 року начальником відділу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Бабак Вікторією Олександрівною прийнято рішення № 11 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 28 червня 2022 року Вказане рішення затверджене заступником начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Рудницьким Володимиром Олександровичем (а.с. 5).

Позивачу повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, прийнято рішення про його примусове повернення. Позивач зобов`язався не пізніше 28 червня 2022 року залишити територію України.

З вимогами статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк позивач ознайомився, поставив підпис.

Крім того, позивач зазначив, що достатньо розуміє українську мову. Від виконання рішення не відмовляється. Наміру оскаржувати рішення не має. Отримав особисто 30 травня 2022 року.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також міжнародними нормами.

Згідно із частиною першою, третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно із пунктом 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів україни від 15 лютого 2012 року № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території : 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Оскільки позивач є громадянином Російської Федерації, що на момент його прибуття в Україну належала до держав з безвізовим порядком в`їзду, йому було дозволено перебувати на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів.

Частинами першою, другою статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачего, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Позивач у судовому засіданні вказав, що звертався до підрозділу Державної міграційної служби України щодо продовження строку перебування в Україні та оформлення документів, які дають право на законне перебування на території України у 2013 році, однак доказів такого звернення суду не надав.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, зокрема, правил перебування в Україні, не заперечується позивачем.

Згідно із частиною першою статті 203 КУпАП порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до частин другої, третьої статті 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій. Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Позивач тривалий час перебуває на території України незаконно, а тому до нього не може бути застосована процедура добровільного повернення до країни походження або третьої країни.

Згідно із частинами першою, третьою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно із частиною першою статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава (стаття 1 Конституції України).

За даних обставин, держава Україна має певну свободу розсуду (дискрецію) у прийняття рішення про примусове повернення до країни походження, але у разі відповідності такого рішення вимогам законодавства України та відсутності обмежень, передбачених міжнародними актами.

Позивач про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за час перебування в Україні до відповідних органів не звертався.

Підставою прийняття рішення про повернення позивача слугував саме факт проживання позивача без відповідних документів, що дають право на проживання на території України. Позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивачем не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відсутність у позивача документів, які надають право на перетин кордону на виїзд з України, не є підставою, яка унеможливлює його примусове повернення.

Оскаржуване рішення міграційного органу про примусове повернення позивача до країни походження, містить основний виклад обставин, обґрунтування підстав для прийняття саме такого рішення.

Також, суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і позивач мав дотримуватися міграційного законодавства України.

Таким чином, враховуючи зазначене, під час прийняття оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та рішення, відповідач правомірно виходив з того, що позивач порушив правила перебування іноземців в Україні та ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Посилання позивача на те, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та прийняття рішення відповідачем порушено його право на захист, суд не може взяти до уваги, оскільки, як зазначив позивач у судовому засіданні, такого клопотання він не заявляв і з матеріалів справи не вбачається, що від позивача надходили заяви чи клопотання за весь час провадження у справі про накладення адміністративного стягнення та винесення рішення про примусове повернення щодо необхідності залучення захисника.

Також, з матеріалів справи не вбачається, що відповідач перешкоджав позивачу у користуванні своїми правами чи обмежував його у праві отримати правову допомогу, в тому числі в телефонному режимі.

Крім того, відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови та прийнятті рішення не суперечить інтересам правосуддя, оскільки позивач реалізував своє право на їх оскарження, відтак, подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови та прийнятті рішення діяв на підставі та в межах повноважень, у спосіб, що передбачений законом, у зв`язку з чим підстав для задоволення позову не знаходить.

Керуючись статтями 2, 6-10, 72, 77, 90, 241-246, 271, 272, 286, 288, 297 КАС України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (місцезнаходження: вул. Шевченка, 51-а, м. Чернігів; ідентифікаційний код - 37804450) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення відмовити повністю.

Судові витрати у справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя