Справа № 340/362/22
Суддя: О.С. Петренко
Дата ухвалення: 2022-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/362/22

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Петренко О.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача-1: Державної податкової служби України, Львівська площа,8, м. Київ,04655

до відповідача-2: Головного управління ДПС у Кіровоградській області як відокремлений підрозділ ДПС України (код ВП 43995486), вул. В Перспективна,55, м. Кропивницький,25006

до відповідача-3: Головного управління ДПС у Кіровоградській області (6), вул. В Перспективна,55, м. Кропивницький,25006

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення виплат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:

1)визнати протиправними та скасувати накази:

- від 19.02.2021 р. №375-о ДПС України "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- від 24.02.2021 р. №324-о ГУ ДПС у Кіровоградській області "Про оголошення наказу ДПС від 19.02.2021 р. №375-о "Про звільнення ОСОБА_1 " зі змінами, внесеними наказом від 04.01.2022;

- від 04.01.2022 за №1-о ГУ ДПС у Кіровоградській області про внесення змін до наказу "Про оголошення наказу ДПС від 19.02.2021 р. №375-о "Про звільнення ОСОБА_1 " із змінами, внесеними наказом від 04.01.2022 року:

2) поновити його на раніше займаній ним посаді першого заступника начальника ГУ ДПС у Кіровоградській області з дня звільнення -04.01.2022;

3) стягнути з ДПС України на його користь невиплачену заробітну плату за період з березня 2021 по день звільнення 04.01.2022;

4) стягнути з ДПС України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня поновлення на посаді;

5) стягнути з ДПС України на його користь моральну шкоду в розмірі 360212,93 грн.;

6) допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку в межах місячного платежу;

7) встановити судовий контроль за виконання судового рішення в частині поновлення на роботі, зобов`язання відповідача виконання трудового законодавства щодо пропозиції йому вакантної посади заступника начальника ГУ ДПС України у Кіровоградській області;

8) стягнути з відповідача 1 на його користь судові витрати у вигляді правничої допомогу розмірі відповідно до наданих підтверджуючих документів, які будуть надані до винесення рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено те, що спірні накази винесено неправомірно, оскільки відповідачем допущено порушення під час звільнення з посади, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача -1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зауважив, що п.1 постанови КМУ від 30.09.2020 №893 "Деякі питання територіальних органів ДПС" постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи ДПС. На реалізацію постанови, ДПС України прийнято наказ №375-о від 19.02.2021 "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким позивач звільнений з посади першого заступника начальника ГУ ДПС у Кіровоградській області. Відповідач вказує, що, відповідно до організаційної структури ГУ ДПС у Кіровоградській області, штатна чисельність керівних посад /станом на 16.12.2020/ склала 5 штатних одиниць , з них: начальник 1 штатна одиниця, заступник начальника 4 штатні одиниці. Посади першого заступника начальника в зазначеній організаційній структурі не передбачено. Тож, на переконання відповідача-1, на момент винесення оскаржуваного наказу, суб`єкт призначення не ніс перед державним службовцем зобов`язань щодо його працевлаштування, натомість законом встановлено свободу розсуду суб`єкта призначення у вказаному питанні та передбачено його право надавати пропозиції державним службовцям про зайняття наявних вакантних посад. За наведених підстав просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (т.1,а.с.138-154).

Позивач подав суду відповідь на відзив та просив задовольнити позов (т.2,а.с.79-81).

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29.03.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження /т.1,а.с. 100-101/

Ухвалою суду від 29.03.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою суду від 06.06.2022 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ГУ ДПС у Кіровоградській області (6), розгляд справи розпочати спочатку.

Ухвалою суду від 15.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Від представників сторін до суду надійшли письмові клопотання про подальший розгляд в порядку письмового провадження.

Дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності на підставі наданих доказів, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач проходив службу в органах податкової служби.

19.02.2021року за №375-о відповідачем 1 видано наказ "Про звільнення ОСОБА_1 ", першого заступника начальника ГУ ДПС у Кіровоградській області, в зв`язку з ліквідацією ГУ ДПС у Кіровоградській області, відповідно до п.1-1 ч. 1 ст.87 Закону України "Про державну службу".

Підстава для звільнення: попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 , лист ГУ ДПС у Кіровоградській області від 19.02.2021 №105/лк/11-28-11-27, постанова КМУ від 30.09.2020 №89 "Про деякі питання територіальних органів ДПС", наказ ДПС від 08.10.2020 року №556 "Про ліквідацію територіальних органів ДПС".

В подальшому, з метою реалізації наказу ДПС України, ГУ ДПС у Кіровоградській області видано наказ від 24.02.2021 року за № 324-о /із змінами внесеними наказом ГУ ДПС у Кіровоградській області від 04.01.2022 №1-0/ "Про оголошення наказу ДПС від 19.02.2021 року №375 "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким позивача звільнено з посади першого заступника начальника ГУ ДПС у Кіровоградській області 04.01.2022 (т.1,а.с.27, зв. бік, 28).

На час видачі оскаржуваного наказу від 19.02.2021 року за №375-о ОСОБА_1 перебував у відпустці, згідно наказу від 26.01.2021 року №11- в /з 26.01.2021 по 26.03.2021/ (т.1,а.с.158).

Позивач під час перебування у відпустці, згідно листків непрацездатності, тривалий час знаходився на лікарняному, про що повідомив відповідача листом від 24.03.2021 року (т.1,а.с.30), що також не заперечувалося стороною відповідача (т.1,а.с.147):

з 10.03.2021 по 22.03.2021 (лист непрацездатності АКА №389978);

з 24.03.2021 по 16.04.2021 (лист непрацездатності АКА №004848);

з 17.04.2021 по 25.05.2021 (лист непрацездатності АКА №005225);

з 26.05.2021 по 07.06.2021 (лист непрацездатності АКА №005880);

з 07.06.2021 по 26.07.2021 (лист непрацездатності АКА №376438);

з 27.07.2021 по 31.08.2021 (лист непрацездатності АКА №376452);

з 01.09.2021 по 17.11.2021 (лист непрацездатності АКА №376461);

з 07.12.2021 по 10.12.2021 (лист непрацездатності АКА №376476)

з 13.12.2021 по 24.12.2021 (лист непрацездатності 2981736-1);

з 25.12.2021 по 31.12.2021 (лист непрацездатності 2199203).

В зв`язку з викладеним, наказ про звільнення був фактично реалізований в перший робочий день після відпустки.

Так, позивач вказує, що вказані накази порушують його трудові права, що стало підставою для звернення до суду.

Щодо позовних вимог в частині звільнення позивача та поновлення його на посаді, суд враховує наступне.

Частиною 6 статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. №889-VIII.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.5 Закону №889, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

З огляду на п.4 ч.1 ст.83 Закону №889, державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).

Згідно з п.11 ч.1 ст.87 Закону №889, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Частиною 3 статті 87 Закону №889 / в редакції 15.01.2021/ визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи позивач не отримував попередження про припинення державної служби на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VІІІ, оскільки дане попередження було направлено / АДРЕСА_2 , 25000/ (т.1,а.с.155), не за адресою реєстрації та проживання позивача, а 19.02.2021 року позивач звільнений із займаної посади.

Стосовно питання існування такої підстави припинення державної служби, як ліквідація державного органу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин другої, третьої статті 81 ЦК України, юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Відповідно до частини першої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Ліквідація - це одна із форм припинення юридичної особи. Ліквідація юридичних осіб здійснюється без переходу прав i обов`язків підприємства, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва. При ліквідації підприємства його права й обов`язки припиняються.

Зокрема, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведене обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Таким чином, для вирішення питання про те, що для з`ясування питання чи мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема, на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади, оскільки якщо внаслідок ліквідації державного органу його функції були передані іншому чи новоутвореному державному органу, то в такому випадку має місце не ліквідація, а реорганізація державного органу.

30.09.2020 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №893 "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби" (Постанова №893), якою ліквідував як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком та установив, що права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

До Переліку територіальних органів ДПС, що ліквідуються, згідно із Додатком до Постанови №893 включене, зокрема, Головне управління ДПС у Кіровоградській області ().

На виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року №893, Державна податкова служба України 08.10.2020 року видала наказ № 556, яким ліквідувала як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1. За змістом Додатку № 1 до наказу - ліквідоване Головне управління ДПС у Кіровоградській області ()

Наразі зазначено, що відповідач в стані припинення, 19.10.2020, 011013572, внесення рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації.

До ЄДР 30.09.2020 року внесений запис про державну реєстрацію створення відокремленого підрозділу юридичної особи - Головного управління ДПС у Кіровоградській області.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 Постанови КМУ № 893 від 30.09.2020 року, права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються, відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи

Відповідно до абзацу 4 пункту 3 Постанови КМУ № 893 від 30.09.2020 року Державна податкова служба зобов`язана забезпечити утворення територіальних органів Державної податкової служби відповідно до статті 21-1 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади".

Наказом ДПС України № 643 від 12.11.2020 року "Про затвердження положень про територіальні органи ДПС" затверджені положення, зокрема про Головне управління ДПС у Кіровоградській області.

Відповідно до п. 1 наказу ДПС України №755 від 24.12.2020 року "Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій", враховуючи виконання вимог, визначених абзацом третім пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893 (893-2020-п) "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби", вирішено розпочати з 01.01.2021 здійснення територіальними органами ДПС, утвореними як її відокремлені підрозділи згідно з наказом ДПС від 30.09.2020 № 529 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби", повноважень та функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до пункту 1 постанови № 893.

У процесі припинення юридичної особи ГУ ДПС у Кіровоградській області його рухоме та нерухоме майно, майнові права та обов`язки, фінансові зобов`язання передаються до ГУ ДПС у Кіровоградської області ВП, а майже усі державні службовці ГУ ДПС у Кіровоградській області були переведені для подальшої роботи до ГУ ДПС у Кіровоградській області ВП.

Таким чином, фактично відбулася реорганізація, а не ліквідація державного органу, внаслідок якої створене Головне Управління ДПС у Кіровоградській області (відокремлений підрозділ ДПС України без статусу юридичної особи публічного права), яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ліквідованої юридичної особи - Головного управління ДПС у Кіровоградській області.

Оскільки Постановою № 893 Кабінет Міністрів України визначив, що всі функції та повноваження ліквідованого органу переходять до новоствореного органу, суд дійшов висновку, що відбулася реорганізація, а не ліквідація, оскільки повноваження ліквідованої установи перейшли до правонаступника, а не припинені взагалі.

За таких обставин суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо ліквідації державного органу, а не його реорганізації: Головне управління ДПС у Кіровоградській області (відокремленого підрозділу ДПС України без статусу юридичної особи публічного права, код ЄДРПОУ ВП 43995486), яке з 01.01.2021 року здійснює всі повноваження та функції Головного управління ДПС у Кіровоградській області (як юридичної особи публічного права, ).

Перевіряючи підстави звільнення позивача, суд зазначає наступне.

10.12.2015 року прийнятий Закон України "Про державну службу" № 889-VIII, відповідно до п.1 ч.1 ст.87 якого підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

За змістом ч.3 Закону № 889-VIII процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Таким чином, стаття 87 Закону № 889-VIII на час проходження позивачем державної служби, передбачала чіткий вичерпний перелік підстав припинення державної служби (в тому числі і за ініціативою суб`єкта призначення), і при цьому містила імперативне положення, яке є по своїй суті однією з гарантій того, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Проте, 19.09.2019 року Верховною Радою України прийнятий Закон України №117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" (Закон №117-IX), який набрав чинності 25.09.2019 року.

Так, Законом №117-IX були внесені зміни до статті 87 Закону України "Про державну службу" №889-VIII, яка регламентує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення

Зокрема, у п.1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VIII щодо підстав припинення державної служби: слова «ліквідація державного органу» замінені словами «скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців», а слова «у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі» виключені.

Абзац перший ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII "Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю" викладений в такій редакції: «Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту».

Абзац другий ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII «Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення» - виключений.

В абзаці третьому ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII слова «має право поворотного прийняття на службу за його заявою» замінені словами «за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби».

14.01.2020 року Верховною Радою України прийнятий Закон України №440-IX "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" (надалі - Закон №440-IX), який набрав чинності 13.02.2020 року, яким також були внесені зміни до низки законодавчих актів, в тому числі і до Закону України "Про державну службу" № 889-VIII, зокрема, до статті 87 Закону № 889-VIII.

Так, частина третя статті 87 Закону №889-VIII доповнена новим абзацом першим такого змісту: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. У зв`язку з цим абзаци перший - третій вважати відповідно абзацами другим четвертим».

Аналіз прийнятих Верховною Радою України доповнень та змін до статті 87 Закону № 889-VIII дає можливість дійти висновку, що такі зміни та доповнення суттєво змінили порядок звільнення особи за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, з підстав ліквідації та реорганізації державного органу в сторону звуження гарантій державного службовця на продовження служби.

Так, скасований обов`язок суб`єкта призначення пропонувати працівнику іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі, а також виключене положення п.1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII, стосовно того, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Відповідні зміни були внесені і у КЗпП України Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" 12.12.2019 № 378-IX, який набрав чинності 02.02.2020 року.

Зокрема, статтю 49-2 КЗпП України, яка регулює порядок вивільнення працівників, після частини п`ятої було доповнено новою частиною такого змісту: «Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті».

Отже, доповнення та зміни до ст. 49-2 КЗпП України, також суттєво змінили порядок звільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу" за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 зокрема з підстав реорганізації державного органу в сторону звуження гарантій державного службовця, оскільки: до державних службовців не застосовуються положення частини другої статті 40 КЗпП України «Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу» та положення частини другої статті 49-2 КЗпП України «При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством».

Судом встановлено, про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" позивачу не було відомо, оскільки поштове відправлення так і не було йому вручене .

Так, судом встановлено, що попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 направлено засобами поштового зв`язку та повернуто на адресу ДПС України (т.2,а.с.19-21).

Судом встановлено, що позивач зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 (т.1.а.с.22), при цьому попередження про наступне звільнення було направлено за адресою - АДРЕСА_2 (т.2,а.с.20).

Вказане свідчить, що ДПС України направлено не за тією адресою, за якою зареєстрований позивач, що свідчить про порушення його прав відповідачем.

При цьому позивачу з моменту попередження і до фактичного звільнення 19.02.2021 року не пропонувалася жодна вакантна посада державної служби у новоствореному ГУ ПДС у Кіровоградській області ВП, хоча такі посади були наявні (у тому числі і посада заступника керівника).

Таким чином, суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо законності підстави для звільнення позивача, та погоджується щодо наявності правових підстав для скасування оскаржуваного наказу.

Суд зазначає, що у разі реорганізації державного органу, незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, підставою для припинення відносин державної служби мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, та такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення.

Стороною відповідача не спростовані доводи про те, що, звільняючи позивача із посади, суб`єкт призначення не надав оцінку роботі позивача, не зазначив причини звільнення саме позивача, порівняно із іншими службовцями, переведеними до утвореного органу, відтак, обираючи серед працівників особу, яка підлягає звільненню, суб`єкт призначення діяв свавільно, тобто без будь-яких обґрунтувань, на власний розсуд, не пояснюючи причини прийнятого рішення.

Ці обставини свідчать, що відповідач при звільненні позивача діяв необ`єктивно, упереджено, нерозсудливо та порушив принцип забезпечення рівного доступу та стабільності державної служби, а спірний наказ від 19 лютого 2021 року №375-о, як індивідуальний правовий акт, не відповідає критеріям, наведеним у частині 2 статті 2 КАС України, та є протиправним. Відтак спірний наказ слід скасувати, а позов у цій частині вимог задовольнити.

Стосовно наказу від 24.02.2021 №324-о, наказу від 04.01.2022 №1-о, суд зазначає, що їх слід скасувати, як протиправні, оскільки вони є похідні від наказу від 19 лютого 2021 року №375-о.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові від 30.09.2020 р. у справі №826/12050/15 (провадження №К/9901/9714/20) Верховний Суд зазначив, що враховуючи приписи ч.1 ст.235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулося незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений у частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Таким чином, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді першого заступника начальника Головного управління ДПС у Кіровоградській області /6/ з 04.01.2022 року.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання Головного управління ДПС у Кіровоградській області як відокремлений підрозділ ДПС України (код ВП 43995486) виконання трудового законодавства щодо пропозиції йому вакантної посади заступника начальника ГУ ДПС України у Кіровоградській області, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось, під час звільнення позивачу не пропонувалася жодна вакантна посада державної служби у новоствореному ГУ ДПС у Кіровоградській області ВП, як наслідок, вказаним суб`єктом владних повноважень не відбулося порушення прав, свобод та інтересів позивача, тому відсутні підстави для зобов`язання вчинити дії, отже у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 р. №108/95-ВР визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З огляду на пп.«л» п.1 Порядку №100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до абз.3,4 п.2 Порядку №100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Отже, середня заробітна плата позивача підлягає обчисленню виходячи з виплат за жовтень листопад 2020 року (т.1 а.с.29) /(32327,25+33166,01):42=1559,36/.

Період вимушеного прогулу позивача обраховується з 04.01.2022 р. (день, з якого відраховується період звільнення позивача) по 24.06.2022 р. (дата прийняття рішення суду про поновлення позивача). Відтак, позивач перебував у вимушеному прогулі 120 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає: 187123,20 грн. : (1559,36 грн. (середньоденна заробітна плата) х 120 (робочих днів за час вимушеного прогулу).

Стосовно стягнення з ДПС України невиплаченої заробітної плати за період з березня 2021 по день звільнення 04.01.2022.

Оскільки з березня 2021 року по 31.12.2021 року позивача перебував на лікарняному, про що свідчать листи непрацездатності :

з 10.03.2021 по 22.03.2021 (лист непрацездатності АКА №389978);

з 24.03.2021 по 16.04.2021 (лист непрацездатності АКА №004848);

з 17.04.2021 по 25.05.2021 (лист непрацездатності АКА №005225);

з 26.05.2021 по 07.06.2021 (лист непрацездатності АКА №005880);

з 07.06.2021 по 26.07.2021 (лист непрацездатності АКА №376438);

з 27.07.2021 по 31.08.2021 (лист непрацездатності АКА №376452);

з 01.09.2021 по 17.11.2021 (лист непрацездатності АКА №376461);

з 07.12.2021 по 10.12.2021 (лист непрацездатності АКА №376476)

з 13.12.2021 по 24.12.2021 (лист непрацездатності 2981736-1);

з 25.12.2021 по 31.12.2021 (лист непрацездатності 2199203),

суд дійшов висновку про відсутності обов`язку у відповідача 1 нарахування позивачу заробітної плати, тому у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, суд вказує наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами 1 та 2 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 вказаної постанови).

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Однак, позивач, стверджуючи про те, що відповідачем завдано йому моральну шкоду, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи, як і не доведені самі негативні зміни у житті, не надано розрахунок складових вищевказаного розміру моральної шкоди.

А тому, суд погоджується із доводами відповідача, що позивачем не обґрунтовано усіх визначених складових, які є необхідними для стягнення шкоди та не підтверджено її документально.

Отже, суд зазначає, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди позивачем не доведена з передбачених ст. ст. 23, 1166, 1167 ЦК України обставин і підстав, які зумовлюють наявність такої шкоди. Зокрема, не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди саме неправомірними діями та рішеннями відповідача.

За сукупністю наведених обставин, суд вважає, що підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача відсутні, тому в цій частині позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Відносно встановлення судового контролю за виконанням, суд, враховуючи обставини даної справи та забезпечуючи реалізацію одного з принципів адміністративного судочинства, а саме щодо ефективного поновлення порушених прав, вважає за необхідне скористатись наданим суду правом встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, як то передбачено ст. 382 КАС України.

Згідно з п.п. 2 та 3 ч.1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 35865,28 грн. з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів - підлягає негайному виконанню.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат вирішується судом відповідно до ст.139 КАС України, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати:

- наказ Державної податкової служби України від 19.02.2021 №375-о ДПС України "Про звільнення ОСОБА_1 "

- наказ ГУ ДПС у Кіровоградській області від 24.02.2021 №324-о "Про оголошення наказу ДПС від 19.02.2021 №375-о "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- наказ ГУ ДПС у Кіровоградській області від 04.01.2022 №1-о "Про внесення змін до наказу ГУ ДПС у Кіровоградській області від 24.02.2021 №324-о "Про оголошення наказу ДПС від 19.02.2021 №375-о "Про звільнення ОСОБА_1 ".

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління ДПС у Кіровоградській області (6) з 04.01.2022 року.

4. Стягнути з Головного управління ДПС у Кіровоградській області ВП на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04.01.2022 року по 24.06.2022 року, в розмірі 187123,20 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

5.Встановити судовий контроль за виконанням рішення суду та зобов`язати Державну податкову службу України та Головне управління ДПС у Кіровоградській області подати звіт про виконання рішення суду протягом 30 календарних днів з дати набрання рішенням суду законної сили.

6. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та у частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць, у розмірі 35865,28 грн. з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів - допустити до негайного виконання.

7. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 255 КАС України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.С. Петренко