Справа № 320/11530/21
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2022-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2022 року № 320/11530/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області

про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, в якому просить суд:

- стягнути з Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області на користь ОСОБА_1 суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за відпрацьований період з 01.01.2021 по 27.01.2021 в розмірі 6494,72 грн.;

- стягнути з Білоцерківської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що станом на момент звернення з цим позовом до суду відповідач не здійснив виплату належної їй суми заробітної плати за період з 01.01.2021 по 27.01.2021 року, тим самим заборгувавши 6494,72 грн. заробітної плати, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивач помилково вважає, що Білоцерківська райдержадміністрація порушила її права та на даний час є правонаступником прав та обов`язків як Сквирської райдержадміністрації так і, зокрема, Сквирського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Відповідач звертає увагу суду, що Сквирський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді є юридичною особою, комунальним закладом, який фінансувався за кошти місцевого бюджету, та до структури, як Сквирської так і Білоцерківської райдержадміністрації, не входить. Крім того вказує, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 14.01.2021 Сквирська районна державна адміністрація знаходиться в стані припинення, при цьому Комісією з реорганізації Сквирської райдержадміністрації не було здійснено дій по рeopганізації Сквирського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Зазначає, що Білоцерківська районна державна адміністрація з метою припинення Сквирського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, як юридичної особи увійшла до складу засновників вказаного комунального закладу, а також ініціювала звернення до Білоцерківської районної ради про виділення з місцевого бюджету районної ради коштів на здійснення розрахунку з заробітної плати з працівниками Сквирського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 27.09.2021 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Сквирським РВ ГУ МВС України у Київській області 03.03.2005.

Відповідно до записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 з 07.07.2010 по 27.01.2021 працювала у Сквирському районному центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

Наказом директора Сквирського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді №13 від 27.01.2021 ОСОБА_1 звільнено з посади фахівця із соціальної роботи за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Згідно відомостей довідки Районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Сквирської районної державної адміністрації від 11.02.2021 №14 підтверджено, що станом на 27.01.2021 ОСОБА_1 було нараховано заробітної плати за січень 2021 року 6 494,72 грн. (зокрема, посадовий оклад - 4 706,32 грн.,підвищення посадового окладу за роботу у шкідливих умовах 15% - 705,95 грн., надбавка за вислугу років 20% - 1082,45 грн.). У той же час, у даній довідці зазначено, що кошти по заробітній платі за січень не виплачувалися.

Позивач, вважаючи невиконання відповідачем обов`язку щодо виплати заборгованості по заробітній платі при звільненні, позивач звернулась до суду з даним позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У правовому висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі №6-2912цс16 зазначено, що всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

VI. Оцінка суду

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала у Сквирському районному центрі соціальних служб сім`ї дітей та молоді на посаді фахівця із соціальної роботи, що не заперечується відповідачем та жодними доказами не спростовується той факт, що при звільненні відповідачем розрахунок з нею не проведено.

Разом з тим відповідач стверджує про те, що Білоцерківська районна державна адміністрація жодним чином не порушила права позивача, оскільки на даний час не є правонаступником прав та обов`язків як Сквирської райдержадміністрації так і, зокрема, Сквирського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

З даного приводу суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до Положення про Сквирський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 14.08.2017 №484, Сквирський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді утворюється, реорганізується та ліквідується Сквирською районною державною адміністрацією та належить до сфери її управління.

Статтею 71 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено, що утворення та реорганізація районних державних адміністрацій здійснюються Кабінетом Міністрів України після прийняття Верховною Радою України рішення про утворення та ліквідацію районів з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких Законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій" від 17.11.2020 №1009-IX, постанови Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17.07.2020 №807-IX, розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 №1635-р "Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій", Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 №1321 (далі - Порядок №1321), здійснюється реорганізація районних державних адміністрацій ліквідованих районів, в т. ч. їх структурних підрозділів із статусом юридичної особи публічного права, шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах утворених районів.

Згідно з Додатком № 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 №1635-р "Перелік районних державних адміністрацій, що реорганізуються шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів, утворених Постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-IX" Сквирська райдержадміністрація реорганізується шляхом приєднання до Білоцерківської райдержадміністрації.

При цьому, відповідно до пункту 7 Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 №1321, перехід повноважень, прав та обов`язків (публічно-владне правонаступництво) райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється з моменту утворення комісії з реорганізації райдержадміністрації, що припиняється (далі - комісія з реорганізації).

Перехід майна, майнових прав та обов`язків райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється з дня затвердження передавального акта комісії з реорганізації (пункт 8 Порядку).

Як вбачається з Єдиного державного реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 14.01.2021 до Єдиного державного реєстру внесено запис №019000538 про державну реєстрацію припинення юридичної особи - Сквирської районної державної адміністрації () в результаті її реорганізації.

Розпорядженням Київської обласної державної адміністрації "Про затвердження передавального акта Сквирської районної державної адміністрації Київської області" від 29.03.2021 №173 відповідно до Закону України "Про місцеві державні адміністрації", розпорядження Кабінету Міністрів України "Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій" від 16.12.2020 №1635-р, Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 №1321, враховуючи лист голови комісії з реорганізації Сквирської районної державної адміністрації Київської області від 16.03.2021 №06-43/170, затверджено передавальний акт Сквирської районної державної адміністрації Київської області.

Розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації "Про вхід Білоцерківської районної державної адміністрації до складу засновників Сквирського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді" від 14.09.2021 №211 відповідно до статей 6, 23, 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статей 15, 17 Закону України "Про державну адміністрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань", Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статті 89 Бюджетного кодексу України, статті 89 Цивільного кодексу України, розпорядження голови комісії з реорганізації Сквирської райдержадміністрації від 08.09.2021 №12 "Про вихід Сквирської районної державної адміністрації Київської області зі складу засновників комунальної установи "Сквирського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді", з метою упорядкування та завершення процесу реорганізації Сквирської райдержадміністрації, недопущення порушення прав, пов`язаних з оплатою праці та зобов`язань, пов`язаних із виконанням повноважень по їх забезпеченню відповідно до розмежування між бюджетами, вирішено увійти до складу засновників комунальної установи "Сквирського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді".

За наведеного суд приходить до висновку, що до Білоцерківської районної державної адміністрації перейшли, зокрема обов`язки Сквирського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді у спірних відносинах.

Згідно з копією довідки Районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Сквирської районної державної адміністрації від 11.02.2021 №14 заборгованість по виплаті заробітної плати перед позивачем складає 6494,72 грн.

Суд зазначає, що на момент розгляду та прийняття рішення у даній справи, відповідачем вищевказана сума заборгованості є невиплаченою, доказів зворотного відповідачем суду не надано.

Таким чином, оскільки у строки, встановлені частиною 1 статті 116 КЗпП України, ОСОБА_1 не виплачено заробітну плату при звільненні, суд дійшов висновку про обгрнутованість позовних вимог в частині стягнення з Білоцерківської районної державної адміністрації заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 6494,72 грн.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, суд звертає увагу на таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В контексті зазначеного суд вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного вбачається, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статей 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України, надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Позивачем не надано, жодних належних та допустимих доказів завдання моральної шкоди, не наведено жодних розрахунків її розміру, які повинні ґрунтуватися на відповідних доказах, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати.

З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що вимоги позивача у вказаній частині є необгрунтованими.

VII. Висновок суду

Частиною 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за відпрацьований період з 01.01.2021 по 27.01.2021 в розмірі 6494,72 грн. підлягають задоволенню; позовні вимоги щодо стягнення суми моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. не підлягають задоволенню.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.

VIII. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як убачається з пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 76397938).

При цьому, з імперативних положень частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 №5076-VI (далі Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що 10.07.2020 між ОСОБА_2 (клієнт) та Сікорською О.М. (адвокат) було укладено договір про надання правової допомоги.

12.07.2021, 20.08.2021 адвокатом складено акти надання правничої допомоги на виконання умов Договору про надання правової допомоги, відповідно до якого сума витрат на правничу допомогу адвоката складає 4000,00 грн., а надані послуги включають: 2 адвокатські запити та складення позовної заяви.

Позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу додано до матеріалів справи квитанцію до прибуткового касового ордера №2 від 12.07.2021, меморіального ордера №@2PL440910 від 20.08.2021 про оплату юридичних послуг, відповідно до якої адвокатом отримано 4000,00 грн.

Частиною шостою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України ).

Відповідачем в порядку, передбаченому частинами 6-7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу у зв`язку з неспівмірністю заявлених витрат на правничу допомогу не подано.

В той же час згідно з п. 2 ч. 9 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

З аналізу наведених правових норм, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній у постанові від 11 травня 2018 року по справі № 814/698/16 (провадження № К/9901/11835/18).

Отже, не зважаючи на відсутність у матеріалах справи клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, суд зобов`язаний перевірити обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу та їх пропорційність до предмета спору.

Також суд зауважує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у справі "East/West Allia№ce Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії", заява № 34884/97, п. 30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Досліджуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу на предмет їх обґрунтованості та пропорційності, суд звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.09.2020 у справі №360/3764/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄРСР - 91919350), за якою при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Дослідивши вищевказані документи, суд дійшов висновку про те, що розмір витрат на правничу допомогу, пов`язаних із складанням позовної заяви в даному випадку не є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами).

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору. Таким чином, судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача відшкодуванню не підлягає.

Враховуючи часткове задоволення позову, а також нескладність справи та обсяг виконаної роботи адвоката, на користь позивача слід присудити понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн., що підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань для Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області (, юридична адреса: 09117, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, буд.2) на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 , юридична адреса: АДРЕСА_1 ) суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за відпрацьований період з 01.01.2021 по 27.01.2021 в розмірі 6494 грн. (шість тисяч чотириста дев`яносто чотири грн. 72 коп).

Допустити до негайного виконання в частині стягнення на користь ОСОБА_2 (код НОМЕР_3 , юридична адреса: АДРЕСА_1 ) виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1) судові витрати в розмірі 1000,00 грн. (одна тисяча грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань, призначених для Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області (, юридична адреса: 09117, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, буд.2).

У задоволенні решти адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.

Дата підписання та виготовлення повного тексту рішення - 28.06.2022