Справа № 480/11778/21
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2022-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Сумській області, Державна судова адміністрація України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з урахуванням заяви на усунення недоліків (а.с.19) з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області (далі - відповідач, ТУ ДСА України в Сумській області), треті особи: Державна судова адміністрації України (далі - третя особа-1, ДСА України), Головне управління Державної казначейської служби України у Сумській області (далі - третя особа-2, ГУ ДКСУ у Сумській області), в якій просила:
1) визнати протиправними дії ТУ ДСА України у Сумській області щодо не нарахування та виплати суддівської винагороди судді Роменського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 за період з жовтня 2021 року у розмірі посадового окладу без урахування доплат за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу (щомісячно);
2) зобов`язати ТУ ДСА України у Сумській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Роменського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 на підставі частини 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за період з жовтня 2021 року.
Свої вимоги мотивувала тим, що вона як суддя Роменського міськрайонного суду Сумської області, однак не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від її волі, має право на отримання доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків, до посадового окладу, оскільки у рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 Конституційний Суд України визначив, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 для цілей застосування окремих положень Закону №1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.
Відтак, вважає, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу суддівську винагороду, починаючи з жовтня 2021 року, у розмірі посадового окладу без урахування доплат за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу (щомісячно).
Ухвалою суду від 13.12.2021 відкрито провадження в даній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Представник ТУ ДСА України в Сумській області подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що при виплаті позивачеві суддівської винагороди відповідач діяв на підставі, в межах і в спосіб передбачені Конституцією України та законами України і жодним чином не порушив прав позивача. Так, зокрема, вказав, що за даними, наявними у ТУ ДСА України в Сумській області, у судді Машини І.М., були відсутні повноваження на здійснення правосуддя починаючи з 23 вересня 2021 року, а нарахування позивачеві суддівської винагороди у спірний період здійснювалось у відповідності до положень статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ, частиною десятою якої встановлено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебуває судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат посадового окладу.
При цьому, посилання позивача на рішення Конституційного суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 вважає безпідставним, оскільки таке рішення стосується норми закону, який наразі не здійснює правове регулювання виплати суддівської винагороди. У свою чергу, положення частини десятої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ є чинними, неконституційними не визнавалися, а тому підлягають застосуванню.
Представник третьої особи ГУ ДКСУ у Сумській області подав пояснення на позовну заяву (а.с.34), в якому вказав, що ГУ ДКСУ у Сумській області є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в установах Казначейства та банках та не несе відповідальності за дії органів державної влади.
Відповідно до частини першої статті 151 Закону України Про судоустрій і статус суддів Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.
Разом з тим, до повноважень ГУ ДКСУ у Сумській області не належить здійснення нарахування та виплати суддівської винагороди, тобто Головне управління як орган державної влади не має жодного зобов`язання перед позивачем.
ГУ ДКСУ у Сумській області жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало.
Станом на сьогодні пояснення на позовну заяву від ДСА України до суду не надходило.
Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що позивач була призначена на посаду судді Роменського міськрайонного суду Сумської області вперше строком на п`ять років Указом Президента України №410/2016 від 24 вересня 2016 року.
Згідно наказу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25.10.2016 №10-к, позивач була зарахована до штату Роменського міськрайонного суду Сумської області з 25 жовтня 2016 року, та їй встановлено оклад згідно штатного розпису (а.с.8).
Позивачу до 01.10.2021 здійснювалося нарахування та виплата надбавки за вислугу років у розмірі 20%, що відповідачем не заперечувалося у відзиві.
У той же час, 23.09.2021 закінчився п`ятирічний термін, на який позивача було призначено суддею, та з 01.10.2021 позивачу на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ відповідачем було припинено нарахування та виплату доплати у вигляді 20% до посадового окладу, що не заперечувалося відповідачем у відзиві та підтверджується копією розрахункового листа позивача за жовтень 2021 року (а.с.13).
Позивач з припиненням виплати надбавки за вислугу років у розмірі 20%, починаючи з жовтня 2021 року, не погодилася та звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що склались в даному випадку між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Відповідно до частини першої статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 №1402-VІІІ (далі - Закон №1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Так, згідно з частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини третьої статті 135 Закону №1402-VII) базовий розмір посадового окладу судді становить серед іншого судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
За змістом частини п`ятої статті 135 Закону №1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
В силу частин сьомої, восьмої статті 135 Закону №1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності Цілком таємно, - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності Таємно, - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Згідно з частиною десятою статті 135 Закону №1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
У відповідності до пункту 17 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом.
За правилами пункту 20 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (далі - Закон №1401-VIII), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом.
Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Відповідно до пункту 22 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII (чинного до 01 січня 2020 року) право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України Про судоустрій і статус суддів.
Відповідно до пункту 23 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII (чинного до 01 січня 2020 року) до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України Про судоустрій і статус суддів.
На підставі підпункту 16 пункту 1 розділу I Закону України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX Про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування (далі - Закон №193-IX) виключено пункти 22 і 23 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII.
Відповідно до частин першої-третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (тут і далі - в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII Про забезпечення права на справедливий суд) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України Про Конституційний Суд України та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Відповідно до частин п`ятої, сьомої статті 133 Закону № 2453-VI суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук з відповідної спеціальності у розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
В силу частини десятої статті 133 Закону № 2453-VI суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VI визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.
За висновками цього Рішення, Конституційний Суд України вирішив:
1. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.
Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу, для цілей застосування окремих положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, зі змінами, а саме:
- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;
- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;
- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.
Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
В підпункті 3.4 Рішення Конституційного Суду України зазначено, що питання отримання суддею винагороди до проходження ним кваліфікаційного оцінювання регулюється Законом №2453-VI у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ, а випадки, коли такий суддя не здійснює правосуддя, визначається Законом №1402-VIII.
Рішенням Конституційного Суду України, встановлено, що випадки нездійснення правосуддя поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, згідно із Законом №1402-VIII нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та із неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду (частина перша статті 55); з обов`язковим проходженням підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України (частина восьма статті 56, частини перша, друга статті 89); з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді (частина третя статті 82, частини шоста, сьома статті 147).

Конституційний Суд України зробив висновок, «якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини 10 статті 133 Закону №2453-VI у редакції №192-VІІІ, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Крім того, застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VІІІ підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та помірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення».

Положення частини десятої статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону від 12 лютого 2015 року №192-VIII, які Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року за №11-р/2018 визнані неконституційними, були тотожними за змістом положенням частини десятої статті 135 Закону №1402-VIII.

Водночас, в обґрунтування своєї позиції, представник відповідача стверджує, що у спірний період позивачу суддівська винагорода нараховувалась відповідно до ст.135 Закону №1402-VIII, положення якої не визнавались неконституційними та є чинними, а відтак, відсутні підстави для задоволення позову.

Вказані доводи суд не приймає до уваги, враховуючи наступне.

Конституційний Суд України в рішенні від 08 червня 2016 року у справі №4-рп/2016 вказав, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є "обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені" (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України (пункт 7 рішення №4-рп/2016). Тобто, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не може бути застосованою. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Поряд з цим, Верховний Суд, розглядаючи спір з аналогічних правовідносин (постанова від 13 жовтня 2021 року у справі №120/1655/21-а), зробив висновок про те, що з набранням чинності законами №1401-VIII, №1402-VIII (30.09.2016) призначення на посаду судді (вперше) здійснюється безстроково, водночас призначення на посаду судді безстроково суддів, яких до того було призначено на посади в межах п`ятирічного строку (відповідно до раніше чинного правового регулювання цих правовідносин), поставлено у залежність від результатів кваліфікаційного оцінювання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у вказаній постанові, яка є обов`язковою для суду в силу ч.5 ст.242 КАС України, необхідним у даній категорії справи є з`ясування обставин, які зумовили припинення виплати суддям надбавок до посадового окладу: зупинення щодо кваліфікаційного оцінювання й відсторонення на цій підставі від здійснення правосуддя (відповідно до частини п`ятої статті 86 Закону № 1402-VIII); закінчення п`ятирічного строку повноважень на посаді судді чи поява іншої (обставини, з якою Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 пов`язує неконституційність позбавлення надбавок до посадового окладу судді).

У свою чергу, матеріалами справи підтверджено, що позивач була призначена на посаду судді Роменського міськрайонного суду Сумської області вперше строком на п`ять років Указом Президента України №410/2016 від 24 вересня 2016 року, а згідно наказу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25.10.2016 року №10-к, позивач була зарахована до штату Роменського міськрайонного суду Сумської області з 25 жовтня 2016 року, та їй встановлено оклад згідно штатного розпису (а.с.8).

23.09.2021 у позивача закінчились повноваження судді, у зв`язку із спливом п`ятирічного строку, на який її було призначено.

При цьому, у зв`язку з прийняттям Закону України від 16 жовтня 2019 року №193-ІХ Про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування повноваження складу Вища кваліфікаційна комісія суддів України припинились з 07.11.2019.

При цьому, до набрання чинності законами № 1401-VIII, № 1402-VIII (30.09.2016) призначення на посаду судді вперше (за Законом № 2453-VI) здійснювалося строком на п`ять років, після закінчення якого Вища кваліфікаційна комісія суддів України могла рекомендувати для обрання його Верховною Радою України на посаду судді безстроково, якщо відсутні визначені законом обставини, які перешкоджали б цьому.

Отож, відповідно до раніше чинного Закону № 2453-VI, після закінчення п`ятирічного строку повноважень суддя не міг здійснювати правосуддя допоки не буде вирішено питання про обрання його на посаду судді безстроково.

Процедура призначення позивача на посаду судді безстроково не розпочата, а кваліфікаційне оцінювання щодо позивача не завершено через обставини, що від неї не залежали, та не обумовлені її поведінкою, у зв`язку з припиненням повноважень Вищою кваліфікаційною комісією суддів України. Вказані обставини відповідачем у відзиві не заперечуються та жодним доказом не спростовано, що позивач наразі не здійснює відправлення правосуддя з незалежних від неї причин. Доказів того, що позивач не здійснює повноважень з інших причин, суду надано не було.

Крім того, сторонами визнається, що наказом голови Роменського міськрайонного суду, судді цього суду ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, який є чинним та не скасований (а.с.11,12), про що також свідчить лист в.о. голови Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01.10.2021 №03-07/126/2021 (а.с.12).

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що ОСОБА_1 , як суддя, відносно якої не розпочата процедура призначення її на посаду безстроково та яка перебуває в процедурі не завершеного кваліфікаційного оцінювання, - у зв`язку з припинення повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в листопаді 2019 року у зв`язку з прийняттям Верховною Радою України Закону України від 16 жовтня 2019 року № 193-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», а відтак, з 24.09.2021 не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від неї особисто та не обумовлені її поведінкою, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання доплати за вислугу років.

Таким чином, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Роменського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 за період з жовтня 2021 року у розмірі посадового окладу без урахування доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу (щомісячно) не можуть відповідати критеріям правомірності, визначених в ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим суд вважає необхідним визнати такі дії протиправними та, з урахуванням ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язати відповідача нарахувати та виплати суддівську винагороду судді Роменського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 на підставі частини 2 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів з урахуванням доплати за вислугу років за період з жовтня 2021 року, з урахуванням проведених раніше виплат.

Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області (40000, м.Суми, вул.Перемоги, буд.4, ), треті особи: Державна судова адміністрації України (вул. Липська, 18/5,м. Київ,01601, ), Головне управління Державної казначейської служби України у Сумській області (40000, м.Суми, вул.Воскресенська, буд.7, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Роменського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 за період з жовтня 2021 року у розмірі посадового окладу без урахування доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу (щомісячно).

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Сумській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Роменського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_1 на підставі частини 2 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів з урахуванням доплати за вислугу років за період з жовтня 2021 року, з урахуванням проведених раніше виплат.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 28.06.2022.

Суддя І.Г. Шевченко