Справа № 460/13667/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/13667/21 пров. № А/857/2615/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу 4 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України,

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року (суддя - Друзенко Н.В., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м.Рівне, дата складення повного тексту - 30.11.2021),

в адміністративній справі №460/13667/21 за позовом ОСОБА_1 до 4 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України,

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача 4 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2020 по 03.09.2021; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2020 по 03.09.2021 в сумі 26992,04 грн..

Відповідач позовних вимог не визнав, подавши до суду першої інстанції відзив на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30.11.2021 року позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправними дії 4 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. Зобов`язано 4 Територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 01.01.2021 по 02.09.2021 в сумі 27064,27 грн..

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт рішення суду незаконним, необґрунтованим, без всебічного з`ясування обставини у справі, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідно до приписів ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Також вказує апелянт, що немає обґрунтованих підстав стверджувати, що положення статей 116, 117 КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом та виплачена 4 ТВУЗ Держспецзв`язку 03.09.2021 року. Тобто, зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що й було добросовісно виконано відповідачем. Крім того, на думку скаржника, обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним, що може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Виходячи з зазначених позицій, 4 ТВУЗ Дерджспецзв`язку наголошує на необхідність зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, оскільки таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Покликаючись на правову позицію Верховного Суду вказує апелянт, що визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у наступному розмірі визначиться як добуток поступового множення суми виплаченої компенсацію відпустки у розмірі 27367,74 грн на середній розмір процентної ставки по кредиту у місячному обчисленні (за період затримки) та становить 2399,60 грн..

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 30.11.2021 року частково, змінивши його в резолютивній частині, а саме: зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 01.01.2021 по 02.09.2021 в сумі 2399,60 грн..

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 згідно із витягом з наказу начальника 4 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 08.12.2020 №147-ОС "Про особовий склад" звільнений з військової служби у запас за підпунктом а пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та 31 грудня 2020 року виключений зі списків особового складу, з усіх видів забезпечення (а.с. 13).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 у справі №460/702/21, яке набрало законної сили 16.07.2021, визнано протиправною бездіяльність 4-го Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період з 2016 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано 4 Територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2016 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 грудня 2020 року (а.с. 14-17, 34).

На виконання вказаного судового рішення 03.09.2021 перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 суму у розмірі 26957,22 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку АТ Ощадбанк (а.с. 12).

Вважаючи протиправною несвоєчасну виплату при звільненні зі служби грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, позивач звернувся до відповідача із заявою нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та надати довідку про грошове забезпечення за останні два місяці перед виключенням зі списків 4 ТВУЗ Дерджспецзв`язку (а.с. 18, 36).

У відповідь на подану заяву відповідачем надіслано позивачу довідку №88 від 11.10.2021 про грошове забезпечення ОСОБА_1 за листопад та грудень 2020 року (а.с. 38).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та встановив, що сума, яка підлягає відшкодуванню становить 27064,27 грн., застосовуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що відповідно ч.2 ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2016 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 грудня 2020 року, що встановлено рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 у справі №460/702/21, яке набрало законної сили, у повному обсязі у день звільнення 31.12.2020, проте виконав свій обов`язок лише 03.09.2021. Таким чином, оскільки позивачу як військовослужбовцю (працівникові) не була виплачена належна йому у день звільнення грошова компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2016 року по 2020 рік, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь період затримки розрахунку є правомірними.

Стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема, відповідач виплатив позивачу 03.09.2021 року компенсацію за невикористану додаткову відпустку на виконання рішення суду у справі №460/702/21 від 07.04.2021 у сумі 26957,22 грн..

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (грошова компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2016 року по 2020 рік) за період із 01.01.2021 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 02.09.2021, та необхідність задоволення у цій частині позовних вимог.

Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100).

Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях.

Оскільки позивача звільнено з військової служби - 4 ТВУЗ Дерджспецзв`язку 31.12.2020, а виплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період з 2016 року по 2020 рік здійснена лише 03.09.2021, строк затримки розрахунку складає - 245 календарних днів (з 01.01.2021 по 02.09.2021).

Згідно відомостей, що наведені у довідці 4 ТВУЗ Дерджспецзв`язку №88 від 11.10.2021 про грошове забезпечення ОСОБА_1 розмір грошового забезпечення за останні два місяці перед звільненням (дата звільнення 31.12.2021) становив: листопад 2020 року - 12120,00 грн; грудень 2020 року - 18509,60 грн (а.с.38 на звороті).

Кількість календарних днів за листопад-грудень 2020 року складає 61.

Відтак, для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 502,12 грн. в день (12120,00 + 18509,60) грн/61 календарний день).

Таким чином встановлено, що розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільнення сукупно становив 30629,60 грн.. Середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 502,12 грн.. При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 123019,40 грн. (502,12 х 245), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (26957,22 грн.).

Отже, суд вважає за необхідне застосування до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а.

Зокрема, істотність частки грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 26957,22 грн./ 123019,40 грн. (сума грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,22.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 27064,27 грн. (середня заробітна плата позивача за один день - 502,12 х 245 днів затримки розрахунку х 0,22 = 27064,27).

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також враховуючи приписи частини 2 статті 9 КАС України щодо права суду вийти за межі позовних вимог, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату суми грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку) за період із 01.01.2021 по день фактичної виплати заборгованості з виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку 02.09.2021, становить 27064,27 гривень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними, а отже є безпідставними.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу 4 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України - залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року в адміністративній справі №460/13667/21 за позовом ОСОБА_1 до 4 Територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль