Справа № 480/3503/21
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2022-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2022 р. Справа № 480/3503/21

Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_3 (далі - відповідач, військова частина НОМЕР_3), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, індексацію грошового забезпечення, компенсацію за невикористані дні основної відпустки як учасника бойових дій з 2014 по 2017 роки включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 2017 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 2014 року по 2017 рік включно, враховуючи базовий місяць індексації заробітної плати військовослужбовців військової частини НОМЕР_3;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 2017 року.

Свої вимоги мотивував тим, що під час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідач за період з 2014 по 2017 роки включно не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпусти як учаснику бойових дій, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII, а також розрахунків щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення, яка була гарантована Законом України від 06.02.2003 "Про індексацію грошових доходів населення" та постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Крім того, вважає, що відповідачем також під час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки за період з 2014 по 2017 роки включно.

Ухвалою суду від 28.04.2021 вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.39).

Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позову, подав до суду відзив на позов (а.с.68-69), а також додаткові пояснення (а.с.48, 71-72), в яких щодо відсутності підстав для нарахування та виплати позивачу індексації за спірний період із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін представник зазначив (а.с.48, 68-69), що правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення", а механізм виплати сум індексації вищезазначений Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Так, відповідно до статей 4, 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" (в редакції, яка діє з 01.01.2015, а щодо відсоткового значення порогу індексації - з 01.01.2016) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсоток (з 01.01.2016 - 103 відсотка). Нарахування та виплата індексації позивачу проведено відповідно до вимог чинного законодавства.

Крім того, відмітив, що виплата сум індексації грошового забезпечення має здійснюватися у межах виділених коштів установ та організацій, що передбачені на ці цілі та механізм не передбачає нарахування виплати індексації працівникам за попередні періоди.

Щодо відсутності підстав для нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2017 рік включно, представник відповідача вказав (а.с.48, 69), що згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо додаткових гарантій соціального захисту військовослужбовців в особливий період» № 1589-VII від 04.07.2014 внесено зміни до п.19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачається, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Таким чином, позивач не набув права на додаткові відпустки, передбачені статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тому підстави для її компенсації відсутні.

Щодо відсутності підстав для нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні основної щорічної відпустки за період з 2014 року по 2017 рік включно, представник відповідача вказав (а.с.71-72), що відповідно до п.2 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

ОСОБА_1 мав право на відпустку згідно вислуги до 10 років - 30 діб на рік. Відпустка надається військовослужбовцю, на підставі наданого рапорту.

Так, за 2015 рік використано - 30 діб (наказ №223 від 13.10.2015 року) з 14.10 по 12.11.2015 року. За 2016 рік використано - 15 діб ( наказ №7 від 12.01.2017 року ) з 13.01 по 27.01.2017 року, протягом 2016 року з рапортом про надання відпустки не звертався. За 2017 рік отримав грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2017рік за 20 календарних діб в сумі 3245 грн. 84 коп. (наказ №65 від 25.09.2017 року).

Ухвалами суду від 30.07.2021, від 23.09.2021, від 08.11.2021, від 06.12.2021 та від 24.12.2021 у відповідача витребовувалися додаткові докази у справі.

При цьому, частина витребуваних вказаними ухвалами доказів надана відповідачем не була. Однак, згідно ч.6 ст.77, ч.9 ст. 80 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів. У разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

Враховуючи, що судом було вжито заходів для збирання доказів, суд вважає можливим розглянути справу за наявними в ній матеріалами у справі.

Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_3 в період часу з 04.08.2014 по 25.09.2017 (а.с.19, 21-22,25, 49).

При цьому, 14.07.2015 позивач отримав посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 (а.с.13).

Як вбачається із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по строковій частині) від 25.09.2017 №65, ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 01.08.2017 №156-РС з військової служби в запас за п.п. "ж" ч.8 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу", з 24.09.2017 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.19, 49, 60, 74).

При цьому, крім інших виплат, ОСОБА_1 вказаним наказом від 25.09.2017 №65 було визначено виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2017 рік за 20 календарних діб в сумі 3245,84грн.

Крім того, згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 13.10.2015 №223 ОСОБА_1 було надано основну відпустку на 30 календарних днів з 14.10.2015 по 12.11.2015 за 2015 рік (а.с.61, 76).

Згідно витягу з наказу командира військової частини (по стройовій частині) від 12.01.2017 №7 ОСОБА_1 було надано частину основної відпустки за 2016 рік на 15 календарних днів з 13.01.2017 по 27.01.2017 (а.с.62, 75).

ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_3 із заявами від 11.03.2021 щодо виплати грошової компенсації за невикористання додаткової відпустки як учасника бойових дій, індексації грошового забезпечення як учасника бойових дій та грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки за період з 2014 по 2017 роки включно (а.с.26, 29, 32), проте відповіді відповідачем надано не було, що не заперечувалося останнім ні у відзиві, ні у додаткових поясненнях.

Разом з тим, позивач, вважаючи своє право на нарахування та виплату таких сум за період з 2014 по 2017 роки включно, порушеним, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що в даному випадку склалися між сторонами, суд виходить з наступного.

Щодо нарахування та виплати позивачу індексації за період з 2014 по 2017 роки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Як встановлено судом позивачу за період служби у військовій частині НОМЕР_3 з 04.08.2014 по 25.09.2017 не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення. Доказів на спростування зазначеного на вимогу суду (а.с.44), відповідачем суду надано не було. Натомість надано пояснення (а.с.48), в якому представник відповідача вказав, що виплата сум індексації грошового забезпечення має здійснюватися у межах коштів установ, передбачені на ці цілі. Враховуючи, що окреме рішення щодо виплати індексації не приймалось, виплата індексації була призупинена з 01.12.2015 по 01.03.2018. А у відзиві стверджував, що виплати індексації проведена у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.68). Втім, на вимогу ухвали суду від 30.07.2021 (а.с.44) представником відповідача не було надано жодного доказу на підтвердження нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивача, як за період з 14.08.2014 по 01.12.2015 так із 01.12.2015 по день звільнення.

При цьому, стосовно наявності у позивача права на проведення індексації його доходів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Законом України від 03.07.1991 № 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон № 1282-ХІІ) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно з ч.ч.1,6 ст. 2, ч.1 ст.4 Закону № 1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка ( з 01.01.2016 - 103 відсотка).

Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ст.9 Закону)

Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05 жовтня 2000 року, №2017-III визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці і у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) покладається на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності та виду юридичної особи та входить до складу грошового забезпечення.

Частиною 2 ст. 5 Закону №1282-ХІІ передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078).

Згідно пункту 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 - 103відсотка). Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2013 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищував поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Згідно з п.6 Порядку № 1078, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, в тому числі: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється, зокрема, у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік.

Аналіз наведених вище нормативно-правових актів, за відсутністю затвердженого особливого порядку індексації військовослужбовців, дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Урядом України порядку, а саме Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону№1282-ХІІ, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. Відтак, доводи представника відповідача про те, що чинним законодавством не передбачено виплати індексації за попередні періоди є необґрунтованими, оскільки не нарахування і не виплата такої індексації своєчасно не звільняє відповідача від обов`язку нарахувати та виплатити таку індексацію в інший період, оскільки як вже зазначено вище індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону№1282-ХІІ, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Проте, позивачу за період з 04.08.2014 по 25.09.2017 індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, доказів на спростування зазначеного суду не надано.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Кечко проти України", "Сук проти України").

Що стосується посилань представника відповідача на те, що виплата сум індексації грошового забезпечення має здійснюватися у межах виділених коштів установ та організацій, що передбачені на ці цілі, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог в частині, що стосується індексації, суд зазначає, що фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є, в т.ч., предметом спору у даній справі, оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів і держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

Відтак, суд визнає, що при не нарахуванні та невиплаті позивачу індексації заробітної плати за період з 04.08.2014 по 24.09.2017 включно відповідач діяв не у спосіб, передбачений чинним законодавством, така його бездіяльність не відповідає критеріям правомірності, визначених в ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення за період з 04.08.2014 по 24.09.2017 включно, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період.

Разом з тим, щодо вимоги позивача стосовно нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення «з урахуванням базового місяця індексації заробітної плати», суд зазначає, що згідно із ч.1,2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Позивач у позові жодним чином не обґрунтовує позовні вимоги в цій частині та не вказує, який саме базовий місяць просить зобов`язати відповідача врахувати під час нарахування індексації за спірний період.

При цьому, враховуючи, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення, а відповідач взагалі заперечує позовні вимоги про нарахування та виплату позивачу індексації за спірний період та така індексація за період з 04.08.2014 по 25.09.2017 не була нарахована та виплачена позивачеві, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, а відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Дана позиція суду викладена в постанові Верховного Суду від 15.10.2020 по справі №240/11882/19.

Щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2017 роки, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), відповідно до ст.4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (ст. 5 Закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту").

Так, судом встановлено, що під час проходження військової служби безпосередньо брав участь у антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, у зв`язку з чим отримав статус учасника бойових дій та ОСОБА_1 14.07.2015 було видано посвідчення учасника бойових дій (а.с13, 20, 23).

Відповідно до п.12 ч.1 ст.12 Закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон "Про відпустки") передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

За приписами статті 16-2 Закону "Про відпустки" учасникам бойових дій надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 цієї ж статті в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Пунктом 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, визначено, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Тобто, згідно вказаної норми грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, в тому числі за минулі роки.

При цьому, дійсно відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", на який посилається представник відповідача, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У свою чергу, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"), "Про оборону України" від 06.12.1991 №1932-XII (далі - Закон "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").

За визначенням статті 1 Закону "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону "Про оборону України" визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак Законом "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону "Про відпустки" та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Дана позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, вказаними в постанові від 21.08.2019, якою залишено без змін рішення Верховного Суду від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Відповідно до ч.3 ст.291 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Виходячи із вказаної норми, враховуючи, що дана справа підпадає під ознаки типової справи, зазначених у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019, при ухваленні рішення у даній справі, судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 року у справі "Тимошенко проти України" (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту "законності", передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Отже, при звільненні з військової служби у запас, позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним за період з 2015 року по 2017 рік додаткових відпусток, як учасник бойових дій, передбачені пунктом 12 частини першої статті 12 Закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своєї бездіяльності щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації відпустки позивачу як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік включно.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за період з 2015 року по 2017 рік включно, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Разом з тим, суд зазначає, що норми, зазначені в статті 16-2 Закону України "Про відпустки" та п.12 ч.1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", які передбачали, що "учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік", були введені в дію лише в 2015 році Законом України №426-VIII від 14 травня 2015 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни", що набрав чинності 06.06.2015. У той час як в редакції п.12 ч.1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", що діяла, зокрема, в 2014 році, зазначалося, що "учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки БЕЗ ЗБЕРЕЖЕННЯ заробітної плати строком до двох тижнів на рік".

Тобто, в редакції норм Закону України "Про відпустки" та п.12 ч.1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та Закон України "Про відпустки", що діяли до внесення змін Законом №426-VIII від 14 травня 2015 року, не передбачалося надання військовослужбовцям додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати та лише з 06.06.2015 в учасників бойових дій виникло право на грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, оскільки така почала надаватись із збереженням заробітної плати. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Крім іншого, як вже зазначалось вище позивач статус учасника бойових дій отримав у 2015 році, що підтверджується копією відповідного посвідчення, виданого 14.07.2015 (а.с.13).

У свою чергу, відповідно до п.2 Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413 (далі - Порядок №413 (тут і далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), статус учасника бойових дій надається військовослужбовцям (резервістам, військовозобов`язаним) та працівникам Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовцям військових прокуратур, особам рядового, начальницького складу, військовослужбовцям, працівникам МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, ДПтС, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Згідно із п.4 Порядку №413 підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є: документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, направлення (прибуття) у відрядження до районів проведення антитерористичної операції, їх перебування в таких районах з метою виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (витяги з наказів керівника Антитерористичного центру при СБУ про залучення до проведення антитерористичної операції, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, оперативних завдань, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, а також інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення).

Відповідно до п. 6 Порядку № 413 для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзацах другому та третьому пункту 2 цього Порядку, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники установ, закладів у місячний строк після завершення особами виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (після видання відповідного наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ) зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу чи працювали особи, довідки за формою згідно з додатком 1 та документи із зазначених у пункті 4 цього Порядку, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій.

Тобто, подана позивачем довідка від 03.01.2018 №12/8 про безпосередню участь в антитерористичній операції, у тому числі з 18.10.2014 по 18.05.2015 (а.с.36) не є підтвердженням статусу учасника бойових дій, а лише відповідно до Порядку №413, є підставою для надання такого статусу. Натомість матеріалами справи, зокрема копією посвідчення (а.с.13) підтверджено, що статус бойових дій позивачем було отримано в 2015р.

Враховуючи вищезазначена, а також з урахуванням змін у правовому регулюванні спірних правовідносин, суд визнає про відсутність підстав для відшкодування позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 рік, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки за період з 2014 по 2017 роки, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось вище статтею 4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток як основна відпустка (стаття 6 цього Закону).

За приписами ч.1 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано (абзац перший пункту другого статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").

Пунктом 20 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яким доповнено цей закон Законом України від 18.03.2015 №259-VІІІ та який набрав чинності з 15.04.2015, визначено, що військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби у році звільнення. При цьому якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки в межах України у порядку, встановленому пунктом 14 цієї статті.

У рік звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, у разі невикористання ними щорічної основної відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки.

У разі звільнення зі служби військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягає звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, до закінчення календарного року, за який він вже використав щорічну основну відпустку, провадиться відрахування із грошового забезпечення військовослужбовця за дні відпустки, використані в рахунок тієї частини календарного року, яка залишилася після звільнення військовослужбовця, у порядку, визначеному в абзаці четвертому пункту 14 цієї статті.

При цьому, як вже зазначалось вище пунктом 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, визначено, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Тобто, згідно вказаних норм грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, в тому числі за минулі роки.

На підставі наведеного, відповідач зобов`язаний у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби виплатити компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Судом було встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 у період з 04.08.2014 по 24.09.2017.

При цьому, згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 13.10.2015 №223 ОСОБА_1 було надано основну відпустку на 30 календарних днів з 14.10.2015 по 12.11.2015 за 2015 рік (а.с.61, 76).

Згідно витягу з наказу командира військової частини (по стройовій частині) від 12.01.2017 №7 ОСОБА_1 було надано частину основної відпустки за 2016 рік на 15 календарних днів з 13.01.2017 по 27.01.2017 (а.с.62, 75).

При звільненні з військової служби та виключенні з особового складу частини і всіх видів забезпечення, згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по строковій частині) від 25.09.2017 №65 ОСОБА_1 було визначено виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2017 рік за 20 календарних діб в сумі 3245,84грн.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач використав своє право на щорічну основну відпустку за 2015 рік шляхом вибуття у неї згідно наказу від 13.10.2015 №223 (а.с.61, 76); частину щорічної основної відпустки за 2016 рік (15 днів) шляхом вибуття у неї згідно наказу від 12.01.2017 №7 (а.с.62, 75); а за 2017 рік позивачу було наказано виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 20 календарних діб у розмірі 3245,84грн. У зв`язку з чим позовні вимоги в частині, що стосуються нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористані календарні дні основної щорічної відпустки за 2015р. та 15 календарних днів 2016р., а також нарахування компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки за 2017р. задоволенню не підлягають.

Водночас, матеріалами справи не підтверджено використання позивачем права на щорічну основну відпустку за 2014р., а також частини щорічної основної відпустки за 2016р. Доказів нарахування та виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2014р. та 2016р., а також докази виплати нарахованої згідно наказу від 25.09.2017 №65 (а.с.19) компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017р. суду на вимогу надано не було (а.с.51,55,64).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач протиправно, всупереч вимог закону, не здійснила нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2014р. та 2016р., а також не здійснив виплату нарахованої компенсації такої відпустки за 2017р., чим допустив протиправну бездіяльність. Доказів на спростування суду надано не було.

Враховуючи викладене вище, суд частково задовольняє позовні вимоги та визнає протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2014р. та 2016 рік та щодо не виплати ОСОБА_1 нарахованої грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік.

Також суд задовольняє вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за н е в и к о р и с т а н і дні щорічної основної відпустки за 2014р. та 2016 рік та зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 нараховану грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік.

При цьому доводи відповідача про те, що лише з 15.04.2015 було унормовано надання відпусток військовослужбовцям військової служби за призовом під час мобілізації, а тому підстави для виплати позивачу компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2014р. відсутні, суд не приймає до уваги, оскільки право на основну відпустку позивача як військовослужбовця передбачено п.1 ст.10-1 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачено надання всім військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, щорічних основних відпусток із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Вказана норма була чинна як станом на момент прийняття позивача на службу (04.08.2014), так станом і на момент його звільнення. При цьому дана норма містила лише одне виключення, за наявності якого така відпустка згідно вказаного пункту не надається, а саме «військовослужбовців строкової військової служби», до яких позивач не належить. Внесення ж змін до статті 10-1 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», щодо удосконалення окремих питань мобілізації та соціального захисту громадян України, які підлягають звільненню з військової служби під час особливого періоду або у зв`язку з оголошенням демобілізації, не спростовує наявність права позивача на щорічну основну відпустку, визначене п.1 ст. 10-1 вказаного Закону, а навпаки деталізує порядок обчислення та надання відпустки таким військовослужбовцям, на яку вони м а ю т ь п р а в о відповідно до пункту 1 цієї статті та виплати компенсації за невикористані дні такої відпустки. Відтак, доводи представника відповідача про те, що право на щорічну основну відпустку позивач набув лише з 15.04.2015 є необґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_3 (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_4) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 04.08.2014 по 24.09.2017 включно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 04.08.2014 по 24.09.2017 включно.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2014рік та 2016 рік та щодо не виплати ОСОБА_1 нарахованої грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2014рік та 2016 рік та зобов`язати виплати ОСОБА_1 нараховану грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 27.06.2022.

Суддя І.Г. Шевченко