Справа № 280/8788/21
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року Справа № 280/8788/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., за участю секретаря судового засідання Погомій Я.І.

представників:

позивача - Пахоменко А.В.,

відповідача - Корольова О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛАМАК» (вул. Незалежної України, буд. 60-Б, м. Запоріжжя, 69037) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69107) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

21.09.2021 засобами системи «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛАМАК» (далі позивач, ТОВ «АЛАМАК»), в особі представника Коноваленка Олександра Володимировича, до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач, ГУ ДПС у Запорізькій області), в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 28.05.2021 31.08.2021 №121030701;

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 28.05.2021 31.08.2021 №121050701;

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 28.05.2021 31.08.2021 №121060701.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що висновки Акту перевірки, на підставі якого були винесені спірні податкові повідомлення-рішення, є необґрунтованими та хибними. Стверджуючи про наявність податкового правопорушення з боку позивача в частині взаємовідносин з ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» контролюючий орган зобов`язаний довести, що укладаючи угоди з зазначеними контрагентами та здійснюючи господарські операції на виконання таких угод, позивач не мав жодної іншої мети, ніж отримання неправомірної податкової вигоди. Однак акт перевірки не містить доказів на підтвердження зазначеної обставини. Замість встановлення наявності протиправної мети у діях позивача, відповідач вдався до аналізу обставин здійснення діяльності його контрагентами, що не мають жодного відношення до предмета доказування. За відсутності таких доказів будь-які порушення законодавства з боку контрагентів позивача не можуть розглядатися як такі, що створюють правові наслідки для самого позивача. Посилається на те, що сама по собі наявність кримінальних проваджень, без обвинувачених вироків суду, жодним чином не може свідчити про фіктивність здійснення операцій. В зв`язку з чим вважає, що твердження перевіряючих про фіктивність господарських операцій, є лише їхньою суб`єктивною думкою, яка не має свого фактичного підтвердження. Також зазначає, що в зв`язку з відсутністю порядку отримання ліцензії у разі знаходження пального в паливних баках транспортних засобів, негативні наслідки у вигляді штрафу не можуть покладатися на платника податків.

Ухвалою від 27.09.2021 розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначене на 26.10.2021.

25.10.2021 від представника позивача надійшло клопотання відкладення (перенесення) підготовчого засідання.

Протокольною ухвалою від 26.10.2021 підготовче засідання було відкладено до 09.11.2021.

26.10.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив, що перевіркою було встановлено здійснення підприємством ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» та ТОВ «ЛЕЙКАР» нереальних господарських операцій на адресу ТОВ «АЛАМАК» у зв`язку із відсутністю необхідних умов для здійснення господарської діяльності, транспортування товарів (продукції, сировини) та відсутністю в ланцюгу ідентифікованих товарів у ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» та ТОВ «ЛЕЙКАР» від постачальників за попередні податкові періоди зазначених вище товарів, які документально оформлено на ТОВ «АЛАМАК». По вищезазначеним операціям з постачальниками ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» та ТОВ «ЛЕЙКАР» неможливо підтвердити реальність товарних операцій на адресу ТОВ «АЛАМАК» за перевіряємий період щодо придбання товару, який фактично являється товаром невідомого походження, так як відсутнє його придбання у ланцюгах постачання або виробництва, що вказує на безоплатне їх отримання. Отже, в первинних документах по взаємовідносинам з ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» та ТОВ «ЛЕЙКАР» зазначені господарські операції, які фактично не відбувались. У зв`язку з чим, вони (договори, податкові накладні, видаткові та прибуткові накладні) не мають юридичної сили первинних документів. І як слідство, ТОВ «АЛАМАК» неправомірно формувало регістри бухгалтерського обліку та податкову звітність з податку на прибуток, податку на додану вартість на підставі таких первинних документів. Крім того посилається на те, що перевіркою було встановлено, що ТОВ «АЛАМАК», за місцем провадження діяльності зі зберігання пального, порушено вимоги: ч.1, ч.8, ч.16 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», а саме відбулось зберігання пального в період з 01.07.2019 по 31.12.2020 без отримання ліцензії на право зберігання пального. В зв`язку з чим вважає, що висновки Акту перевірки відповідають дійсності, а спірні податкові повідомлення-рішення було винесено законно та обґрунтовано. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

01.11.2021, на спростування доводів відповідача та додаткового обґрунтування позовних вимог, від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Протокольною ухвалою від 09.11.2021 було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 17.11.2021.

Протокольною ухвалою від 17.11.2021 в судовому засіданні оголошувалась перерва до 01.12.2021.

Протокольною ухвалою від 01.12.2021 в судовому засіданні оголошувалась перерва до 09.12.2021.

Протокольною ухвалою від 09.12.2021 судове засідання було відкладено до 22.12.2021.

Протокольною ухвалою від 22.12.2021 судове засідання було відкладено до 12.01.2022.

У судовому засіданні, представник позивача підтримав заявлені вимоги в повному обсязі. Надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просив суд задовольнити адміністративний позов.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Сторони під час розгляду справи, у судовому засіданні, повідомили, що ними надано всі необхідні документи для вирішення спору по суті.

Враховуючи норми ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), у судовому засіданні 12.01.2022 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, судом встановлені наступні обставини.

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до наказів від 16.06.2021 №1743-п, від 13.07.2021 №2059-п фахівцями ГУ ДПС України у Запорізькій області з 01.07.2021 по 21.07.2021 було проведено планову документальну виїзну перевірку ТОВ «АЛАМАК» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2020, та своєчасності достовірності, повноти нарахування та сплати єдиного внеску за період з 01.01.2011 по 31.12.2020. Про проведення перевірки платник податків був повідомлений повідомленням №62/4/08-01-07-13-10 від 17.06.2021.

За наслідками перевірки, перевіряючими було складено Акт №6895/08-01-0701/36163334 від 28.07.2021 про результати планової виїзної перевірки ТОВ «АЛАМАК» з питань дотримання податкового законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2020, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2020, а також з питань своєчасності достовірності, повноти нарахування та сплати єдиного внеску за період з 01.01.2011 по 31.12.2020 (далі за текстом - Акт перевірки), який був отриманий позивачем 28.07.2021.

Згідно з висновками Акту перевірки встановлено, проміж іншого, порушення:

1). п.п. 44.1, 44.2 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму 766184 грн., в т.ч.:

- за 2019 рік - 766184 грн.

2). п.п.198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст.198, п.п. 201.1, 201.10 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 851317 грн., в т.ч.:

- листопад 2019р. - 91886 грн.;

- грудень 2019р. - 486632 грн.;

- лютий 2020 р. - 272798 грн.,

та встановлено завищення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (р. 19 Декларації) за:

- листопад 2019 р. у сумі 502912 грн.;

- грудень 2019 р. у сумі 272798 грн.:

- січень 2020 р. у сумі 272798 грн.

3). ч. 1, ч. 8, ч. 16 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР, а саме: зберігання пального в період з 01.07.2019 по 31.12.2020 без отримання ліцензії на право зберігання пального.

Позивач не погодився з висновками Акту перевірки, в зв`язку з чим, 11.08.2021, ним були подані заперечення на Акт перевірки та копії підтверджуючих документів.

За наслідками розгляду заперечень та поданих документів відповідачем було складено та направлено позивачу відповідь на заперечення №51847/6/08-01-07-01-08 від 26.08.21, згідно якої заперечення позивача були залишені без задоволення, а висновки Акту перевірки - без змін, а також зроблено висновок стосовно наявності вини позивача у формі умислу у вчинені податкового правопорушення, за що передбачена фінансова відповідальність згідно п. 123.2 ст. 123 Податкового кодексу України.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем було винесено податкові повідомлення-рішення:

1. №121030701 від 31.08.2021, яким позивачу було визначено грошове зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 1064146,00 грн., в тому числі: донараховано податкове зобов`язання в розмірі 851317,00 грн., та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 25% - 212829,00 грн.,

2. №121050701 від 31.08.2021, яким позивачу було визначено грошове зобов`язання з податку на прибуток в сумі 957730,00 грн., в тому числі: донараховано податкове зобов`язання в розмірі 766184,00 грн., та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 25% - 191546,00 грн.,

3. №121060701 від 31.08.2021, яким до позивача було застосовано штрафну (фінансову) санкцію, передбачену абзацом восьмим ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР в розмірі 500000,00 грн.

Зазначені податкові повідомлення-рішення були отримані позивачем, засобами поштового зв`язку, 06.09.2021 та в адміністративному порядку не оскаржувалися.

Вважаючи висновки Акту перевірки хибними та не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Стосовно податкових повідомлень-рішень №121030701 та №121050701 від 31.08.2021.

Податковий кодекс України від 02 грудня 2010 року №2755-VI, тут і далі в редакції чинній на час виникнення правовідносин (далі - ПК України) є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.

Відповідно до підпункту 14.1.36. пункту 14.1. статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з п. 75.1 статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

У відповідності до положень п.86.10 статті 86 ПК України в акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов`язань платника.

Сам факт будь-якого правопорушення має бути підтверджено виключно допустимими доказами. Аналогічні зауваження є справедливими і щодо форми та змісту окремого акту (довідки) перевірки дотримання.

Акт перевірки має відповідати вимогам Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20 серпня 2015 року №727 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2015 року №1300/27745 (далі - Порядок №727).

Згідно з положеннями пунктів 3-5 розділу II Порядку №727, акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавстві, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

В акті документальної перевірки викладаються всі суттєві обставин фінансово-господарської діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Факти виявлених порушень законодавства з питань держави митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Згідно підпункту 1 пункту 5 розділу III Порядку №727, у висновку акта (довідки) документальної перевірки зазначається опис виявлених перевіркою порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, з посиланням на підпункти, пункти, статті законодавчих актів або загальний висновок щодо відсутності таких порушень.

При цьому суд звертає увагу на те, що для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки, надані відповідно до статті 84 цього Кодексу та інших законів України; судові рішення; податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи (статті 83 ПК України).

Висновками Акту перевірки встановлено порушення позивачем пп.п. 44.1, 44.2 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток на 766 184 грн., а також п.п.198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст.198, п.п. 201.1, 201.10 ст.201 ПК України, внаслідок чого занижено податок на додану вартість на 851317 грн.

Вказані порушення, на думку перевіряючих, були допущені внаслідок взаємовідносин ТОВ «АЛАМАК» з суб`єктами господарювання ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ».

З наданих до справи документів вбачається, що у листопаді-грудні 2019 року ТОВ «АЛАМАК» було придбано у ТОВ «ЛЕЙКАР» кабельно-провідну продукцію на суму 3752757,59 грн., в т.ч. ПДВ 625459,60 грн.

Придбання здійснювалось за договором постачання від 29.11.2019 №29/112019.

Відвантаження зазначеної продукції продавцем покупцю підтверджується видатковими накладними:

- №РН-0000161 від 29.11.2019 на суму 2213645,33 грн., в тому числі ПДВ 368940,89 грн. (отримано представником покупця за довіреністю №308 від 29.11.2019);

- №РН-0000197 від 13.12.2019 на суму 1539112,26 грн., в тому числі ПДВ 256518,71 грн. (отримано представником покупця за довіреністю №323 від 13.12.2019).

На оплату поставленої продукції продавцем було виставлено покупцю рахунки-фактури:

- №СФ-0000199 від 29.11.2019 на суму 2213645,33 грн., в тому числі ПДВ 368940,89 грн., який було сплачено платіжним дорученням №2401 від 02.12.2019;

- №СФ-0000295 від 12.12.2019 на суму 1539112,26 грн., в тому числі ПДВ 256518,71 грн., який було сплачено платіжними дорученнями №2466 від 23.12.2019, №2469 від 23.12.2019.

Транспортування продукції здійснювалось перевідником ТОВ «СВАП» на замовлення позивача за договором транспортного експедирування від 04.11.2019 №0411/2019 транспортним засобом Renault НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , шо підтверджується товарно-транспортними накладними: №Р41 від 29.11.2019, №Р46 від 13.12.2019.

Факт надання транспортних послуг підтверджується також:

- актом виконаних робіт (наданих послуг) між перевізником та замовником №0У-0000228 від 29.11.2019 на суму 8500,00 грн., оплата проведена за рахунком-фактурою №СФ-0000228 від 29.11.2019 платіжним дорученням №2457 від 18.12.2019,

- актом виконаних робіт (наданих послуг) між перевізником та замовником №0У-0000232 від 13.12.2019 на суму 8500,00 грн., оплата проведена за рахунком-фактурою №СФ-0000232 від 13.12.2019 платіжним дорученням №2491 від 03.01.2020.

Також постачальником на суму здійснених господарських операцій з постачання товару було складено на користь позивача податкові накладні:

- №14 від 29.11.2019 на суму ПДВ 368940,89 грн. (зареєстрована в ЄРПН 11.12.2019, згідно Квитанції №1 від 11.12.2019);

- №27 від 13.12.2019 на суму ПДВ 256518,71 грн. (зареєстрована в ЄРПН 23.12.2019, згідно Квитанції №1 від 23.12.2019).

На підставі зазначених податкових накладних позивачем було сформовано податковий кредит.

Також у листопаді 2019 року ТОВ «АЛАМАК» було придбано у ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» кабельно-провідну продукцію на суму 1355139,56 грн., в т.ч. ПДВ 225856,66 грн.

Придбання здійснювалось за договором постачання від 01.11.2019 №01112019.

Відвантаження зазначеної продукції продавцем покупцю підтверджується видатковою накладною №РН-0002964 від 11.11.2019 на суму 1355139,56 грн., в тому числі ПДВ 225856,66 грн. (отримано представником покупця за довіреністю №280 від 11.11.2019).

На оплату поставленої продукції продавцем було виставлено покупцю рахунок-фактури: №СФ-0002638 від 11.11.2019 на суму 1355139,56 грн., в тому числі ПДВ 225856,66 грн., який було сплачено платіжними дорученнями №2284 від 11.11.2019 № 2302 від 14.11.2019.

Транспортування продукції здійснювалось перевідником ТОВ «СВАП» на замовлення позивача за договором транспортного експедирування від 04.11.2019 №0411/2019 транспортним засобом Renault НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , шо підтверджується товарно-транспортною накладною №Р37 від 11.11.2019.

Факт надання транспортних послуг підтверджується також актом виконаних робіт (наданих послуг) між перевізником та замовником №ОУ- ОУ-0000214 від 11.11.2019 на суму 8500,00 грн., оплата проведена за рахунком-фактурою №СФ-0000214 від 11.11.2019 платіжним дорученням №2435 від 09.12.2019.

Також постачальником на суму здійснених господарських операцій з постачання товару було складено на користь позивача податкову накладну №16 від 11.11.2019 на суму ПДВ 225856,66 грн. (зареєстрована в ЄРПН 21.12.2019, згідно Квитанції №1 від 21.12.2019), на підставі якої позивачем було сформовано податковий кредит.

За вказаними фінансово-господарськими операціями позивачем було надано до перевірки відповідні договори, а також первинну документацію, що свідчить про передачу відповідного товару від постачальника до покупця (видаткові накладні), транспортування товару (договір транспортного експедирування, рахунки-фактури перевізника, товарно-транспортні накладні, акти виконаних робіт з перевезення товарів), докази оплати придбаного товару.

Проти зазначених обставин відповідач у наданому відзиві не заперечував.

Дослідивши надані первинні документи, перевіряючі дійшли висновку, що задекларовані операції з зазначеними вище контрагентами є такими, що фактично не відбулися, а надані первинні документи не опосередковують (не підтверджують) реальний рух товарів між контрагентами, а отже придбаний позивачем товар має невстановлене походження.

Виходячи з зазначеного перевіряючі дійшли висновку щодо:

- заниження платником податків суми доходу від безоплатного отримання товарів в сумі 4256580 грн., що потягло за собою заниження об`єкту оподаткування з податку на прибуток на аналогічну суму та податкового зобов`язання з податку на прибуток на 766184 грн.;

- завищення суми податкового кредиту за податковими накладними, складеними ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» на суму 851317 грн., що потягло заниження суми ПДВ, що підлягала сплаті до бюджету на загальну суму 851317 грн.

В обґрунтування твердження щодо нереальності вищевказаних фінансово-господарських операцій перевіряючі послалися на:

- факти не звітування ТОВ «ЛЕЙКАР» (в 2020 році) та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» (в 2019 та 2020 роках), що, на думку перевіряючих, свідчить про відсутність основних засобів для здійснення господарської діяльності та відсутність адміністративних та загальногосподарських затрат;

- відсутність у вказаних контрагентів веб-сайтів у мережі Інтернет;

- анулювання реєстрації платника ПДВ у ТОВ «ЛЕЙКАР» (11.06.2021) та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» (18.11.2020);

- відсутність придбання ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» ТМЦ, що були реалізовані на адресу ТОВ «АЛАМАК» по ланцюгу постачання;

- відсутність у ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» та їх постачальників (ТОВ «НТК ТОРГ» та ТОВ «КРІСТЕНС ІНВНСТМЕНТ») зареєстрованих прав на нерухоме майно;

- складання податкових накладних по ланцюгу постачання в один день.

Крім того, перевіряючи вказують, що зазначені підприємства є «фігурантами» кримінальних проваджень за кримінальними порушеннями, передбаченими ст. 191 КК України (Привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем) та 212 КК України (ухилення від сплати податків, зборів (обов`язкових платежів)).

На підставі вказаного вище перевіряючі дійшли висновку щодо відсутності за ланцюгом постачання у ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» можливості для постачання товару, відсутності у контролюючого органу даних про його зберігання (у т.ч. у місцях відвантаження), внаслідок чого перевіряючі зазначили щодо неможливості здійснення платником податків зазначених операцій з придбання такого товару у ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ».

З цього приводу суд зазначає наступне.

Об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу (підпункт 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України).

Відповідно до абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України).

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За приписами абзацу 1 пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством

У позивача наявні усі необхідні первинні документи, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та які містять достатні дані про зміст господарських операцій та їх учасників, підтверджують фактичне здійснення таких операцій, а саме документ стосовно придбання товару у ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ», включаючи його транспортування, та такі документи надавалися до перевірки.

Придбані товари (продукція) за своєю номенклатурою (кабельно-провідникова продукція) є такими, що пов`язані з основною діяльністю позивача (код КВЕД 33.12 «Ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення») та можуть бути використані у його господарській діяльності.

Твердження акту перевірки стосовно неможливості здійснення вказаних операцій є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на належних доказах.

Відсутність звітування з боку контрагентів платника податків, свідчить про порушення ними відповідних норм податкового законодавства, яке однак жодним чином не пов`язане з операціями з постачання товару на користь ТОВ «АЛАМАК» та не може свідчити про їх нереальність чи неможливість здійснення таких операцій.

Крім того, як випливає з акту перевірки, припинення звітування з боку ТОВ «ЛЕЙКАР» відбулося у липні 2020 року, тобто через кілька місяців після здійснення відповідних господарських операцій, в той час як за періоди, в яких здійснювались фінансово-господарські операції ТОВ «ЛЕЙКАР» відзвітувало в повному обсязі.

Теж саме стосується фактів анулювання реєстрації платником ПДВ ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ», які відбулися в 2021 та 2020, в той час як господарські операції з цими контрагентами мали місце в 2019 році, отже посилання на ці факти є безпідставними через їх не пов`язаність з такими господарськими операціями.

Безпідставними є і посилання на відсутність у контрагентів ТОВ «АЛАМАК» веб-сайтів у мережі Інтернет, оскільки чинне законодавство не висуває до суб`єктів господарювання відповідної вимоги. При цьому у сучасному світі мережа Інтернет не є єдиним джерелом інформації стосовно пропонування товарів та послуг.

Крім того, акт перевірки містить суперечливі твердження, щодо відсутності руху товарів по ланцюгу придбання згідно даних ЄРПН, з одного боку, та наявності даних в ЄРПН щодо придбання товару ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» у підприємств-постачальників ТОВ «НТК ТОРГ» та ТОВ «КРІСТЕНС ІНВЕСТМЕНТС».

Відсутність у постачальників ТОВ «АЛАМАК» зареєстрованих прав на нерухоме майно також не свідчить про неможливість здійснення ними господарської діяльності, оскільки відповідні приміщення можуть використовуватися суб`єктами господарювання на праві користування.

Складання податкових накладних по ланцюгу постачання в один день не суперечить вимогам чинного законодавства та свідчить про посередницький характер діяльності ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ».

Що стосується зазначених в Акті перевірки тверджень відносно наявності незавершених кримінальних проваджень за ст. 191, 212 КК України, то податковий орган не навів жодного доказу того, що такі провадження мають зв`язок з господарськими операціями ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» з ТОВ «АЛАМАК». В той же час, Акт перевірки не містить даних щодо наявності таких, що набрали законної сили вироків суду, якими посадових осіб ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» визнано винними у скоєнні кримінального порушення, передбаченого ст. 205 КК України «Фіктивне підприємництво», або іншого кримінального правопорушення, та якими би було встановлено неправомірність здійснення фінансово-господарських операцій зазначених вище суб`єктів господарювання з ТОВ «АЛАМАК».

Також, відповідачем не надано до матеріалів адміністративної справи №280/8788/21 жодних вироків відносно контрагентів позивача.

Слід зазначити, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 статті 78 КАС України).

Логічно-зворотним є твердження про те, що не встановлення іншим судом обставин, зокрема, щодо вини особи у вчиненні злочину, не слугує підставою звільнення від доказування.

Іншими словами, лише висновки про наявність або відсутність складу злочину в діях певної особи, які викладаються у вироку суду, мають преюдиціальний характер для адміністративного суду та не вимагають доказування.

Відтак, сама наявність кримінальних проваджень (про які вказано в Акті перевірки) не є беззаперечним аргументом для визнання операцій ТОВ «АЛАМАК» із ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» такими, що позбавлені будь-яких розумних причин та ділової мети, а лише потребує додаткової перевірки наявності чи відсутності дефектності наданих позивачем документів у підтвердження або спростування відповідних фактів.

Також, сама по собі наявність кримінального провадження щодо контрагента платника податків, безвідносно до зібраних у рамках такого кримінального провадження доказів, що підтверджують вину особи, не може бути підставою для автоматичного спростування реальності усіх фінансово-господарських операцій з платником податків, у відношенні до якого здійснюються заходи кримінально-процесуального характеру.

Досудове розслідування відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Таким чином, в силу приписів кримінального-процесуального законодавства України матеріали, отримані при проведенні досудового розслідування за фактом створення і діяльності фіктивних підприємств є лише одним із засобів доказування в кримінальній справі, а наявність порушеної кримінальної справи, до моменту прийняття судом вироку не засвідчує наявність або відсутність в діях особи складу злочину.

Слід зазначити, що результати оперативно-розшукових заходів в рамках кримінальної справи є не доказами, а лише відомостями про джерело тих фактів, які можуть стати доказами у податковому спорі після їх закріплення належним процесуальним шляхом. Зокрема, аналогічні правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 22.08.2012 №К-39842/10.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі №826/1244/13-а, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування та податкового законодавства, a тому можливі порушення податкового законодавства з боку контрагента-постачальника, за відсутності доказів протиправної змови учасників операцій з метою отримання позивачем (покупцем) необґрунтованої податкової вигоди не є безумовною підставою для висновку про порушення саме покупцем вимог податкового законодавства та позбавлення його права сформованих податкових вигод за фактично вчиненою операцією. Будь-яка неправомірна діяльність контрагента не впливає на результати діяльності суб`єкта господарювання і не може бути підставою для притягнення до відповідальності платника податків, оскільки відповідно до статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Наявність кримінального провадження, в якому не винесено обвинувального вироку або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, в силу приписів частини 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом касаційної інстанції) не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними.

Зазначена правова позиція викладена зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року (справа №820/2638/17), від 15 травня 2018 року (справа №815/423/17), від 16 травня 2018 року (справа №2а-0870/12052/11), від 31 липня 2018 року (справа №818/515/14), від 31 липня 2018 року (справа №815/3725/13-а), від 08 листопада 2018 року (справа №826/15028/17), від 24 грудня 2020 року (справа №280/1911/19), від 04 лютого 2021 року (справа №813/418/17) та інших.

Наявність порушень податкового законодавства зі сторони контрагентів по ланцюгу господарських відносин (несплата податків, притягнення до відповідальності) не може бути безумовною підставою для визначення податкових зобов`язань позивачу, оскільки ТОВ «АЛАМАК» не може нести відповідальність за порушення податкового законодавства своїми контрагентами. Жодна норма законодавства не вимагає від платника податків контролювати сплату своїм контрагентом до бюджету податків та ведення ним бухгалтерського та податкового обліку. Контроль за дотриманням платниками податків податкового законодавства та своєчасну сплату ними податків здійснює податкова служба.

Неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб`єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема висновками ЄСПЛ у справі «Булвес» АД проти Болгарії».

Висновками судової практики України та практики ЄС (справі «Булвес» АД проти Болгарії», «Інтерсплав проти України») є те, що суб`єкт господарювання не повинен нести відповідальність за наслідки невиконання контрагентом його обов`язків щодо дотримання податкового законодавства. Добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом. У разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретним суб`єктом господарювання, вони повинні застосувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Суд зазначає, що стверджуючи про наявність податкового правопорушення з боку позивача в частині взаємовідносин з ТОВ «ЛЕЙКАР» та ТОВ «МІРА СТАНДАРТ» контролюючий орган зобов`язаний довести, що укладаючи угоди з зазначеними контрагентами та здійснюючи господарські операції на виконання таких угод, позивач не мав жодної іншої мети, ніж отримання неправомірної податкової вигоди. Однак Акт перевірки не містить доказів на підтвердження зазначеної обставини. Замість встановлення наявності протиправної мети у діях позивача, відповідач вдався до аналізу обставин здійснення діяльності його контрагентами, що не мають жодного відношення до предмета доказування.

За відсутності таких доказів будь-які порушення законодавства з боку контрагентів позивача не можуть розглядатися як такі, зо створюють правові наслідки для самого позивача.

За змістом норм податкового законодавства, право платника податків до віднесення собівартості придбаних товарів до складу витрат та на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів, робіт, послуг, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема щодо податкового кредиту - податковою накладною, виписаною постачальником-платником ПДВ, сум витрат на придбання товару (робіт, послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні придбання товару (робіт, послуг).

При цьому чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, наявності чи відсутності основних фондів або спеціальних дозволів у останніх.

Крім того, позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Сам по собі факт недекларування контрагентами позивача у поданій податковій звітності результатів таких окремих господарських операцій та/або наявних трудових ресурсів, не впливає на право позивача (покупця) сформувати податковий кредит, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, зокрема, від фактичної сплати контрагентом у ланцюгу постачання податку до бюджету, а відтак якщо останній не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку або мінімізував свої податкові зобов`язання, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, проте вказана обставина не є підставою для позбавлення платника податку - покупця права на отримання податкової вигоди у разі, якщо такий платник має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Можлива відсутність у контрагентів трудових ресурсів та виробничих потужностей для самостійного виконання договірних зобов`язань, не свідчить про неможливість виконати відповідні роботи, послуги чи поставки та не є підставою для виключення з податкового обліку, саме з цих мотивів, витрат на оплату цих товарів (робіт, послуг), у тому числі й по ПДВ.

Платник податку не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.

Висновки відповідача щодо не підтвердження легального походження товару зроблений на підставі інформації про контрагентів, які отримано з ІС «Податковий блок». Проте, вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки вони самі по собі не спростовують реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами і не вказує на протиправні мету та дії позивача.

Будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Позивач, як платник податку, не має обов`язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням усіма постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит чи бюджетне відшкодування за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Отже, платник податків, який придбав товар та або/послуги в особи, що порушує вимоги податкового законодавства, не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.

Отже, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, виникнення у платника податків податкових прав та обов`язків не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Лише встановлення факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов`язань може слугувати підставою для відмови у відповідних податкових правах. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Щодо висновку контролюючого органу про відсутність у контрагентів позивача основних засобів та достатньої кількості трудових ресурсів, то чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов`язань платника податків у залежність від наявності чи відсутності основних фондів або трудових ресурсів його контрагентів.

До того ж, відсутність у спірних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів також не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди позивачем, як покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

Зазначене підтверджується також судовою практикою Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року (справа №826/16705/17) зазначено: «Надаючи оцінку доводам ГУ ДФС про відсутність у контрагента позивача достатнього обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання обумовлених договорами умов, суди зауважили, що такі обставини не виключають можливості реального виконання ними господарської операції та не свідчать про отримання необґрунтованої вигоди покупцем, оскільки залучення працівників можливе за умови укладення договорів цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд і в іншій справі, де зазначив таке: «Відсутність у контрагента добросовісного платника податку матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання таким платником господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем» (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 липня 2020 року (справа №120/4723/18-а).

Також у рішеннях Верховного Суду послідовно проводиться принцип індивідуальної відповідальності платника податків. Верховним Судом сформована правова позиція, відповідно до якої, платник податків не повинен зазнавати негативних наслідків у випадку порушення положень податкового законодавства іншими платниками податків.

Зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року (справа №806/705/15), зазначено: «З огляду на принцип індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування негативні наслідки, зокрема у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи».

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 червня 2020 року (справа №340/422/19), яка містить такі формулювання: «Беручи до уваги індивідуальний характер юридичної відповідальності особи, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що в разі порушення контрагентом платника податків чинного законодавства відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи, у зв`язку з чим право платника податків, тобто позивача, на податковий кредит та податку на прибуток не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третьою особою».

З урахуванням підходів ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії», «Булвес» АД проти Болгарії», «Інтерсплав проти України», платник податків не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб.

Зокрема, у параграфах 70-71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив:

«[...] Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

З матеріалів справи вбачається, що реальність спірних фінансово-господарських операцій підтверджено належним чином складеними первинними документами, що фіксують рух відповідних ТМЦ, включаючи їх транспортування, а твердження перевіряючих ґрунтуються на припущеннях, підставою для яких є обставини, що не перебувають у прямому причинному зв`язку зі здійснюваними фінансово-господарським операціями та не спростовують їх реальність.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

В даному випадку висновки відповідача не ґрунтуються на належних та достатніх доказах.

Таким чином, висновки Акту перевірки в частині заниження ТОВ «АЛАМАК» податкових зобов`язань з податку на прибуток у сумі 766184 грн. та податку на додану вартість у сумі 851317 грн. є помилковими та не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, а прийняті на їх підставі податкові повідомлення-рішення №121030701 від 31.08.2021 та №21050701 від 31.08.2021 є такими що суперечать закону та підлягають скасуванню.

Стосовно податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Запорізькій області від 31.08.2021 №121060701.

Актом перевірки встановлено порушення ч. 1, ч. 8, ч. 16 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР щодо зберігання позивачем пального в період з 01.07.2019 по 31.12.2020 без отримання ліцензії на право зберігання пального.

Згідно з Актом перевірки, за даними бухгалтерського обліку підприємства на балансі обліковуються залишки пального, залишок якого станом на 31.12.2020 складає 2700 л., яке зберігалося за адресою м. Запоріжжя, вул. Дніпровське шосе, 13. При цьому зберігання такого пального здійснювалось без отримання відповідної ліцензії, що є порушенням порушення ч. 1, ч. 8, ч. 16 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».

При цьому підприємством були надані завірені копії документів, які свідчать, що зазначене пальне було залите до паливних баків у двох промислових пристроях, а саме дизельних генераторах Dalgakiran DJ550BD, які використовувались у промислово-виробничому процесі для генерації електричної енергії під час її відключення з метою забезпечення безперервності виробничого циклу.

Вказані генератори використовувались на праві оренди, внаслідок чого в балансі підприємства не відображалися, натомість обліковувались на рахунку позабалансового обліку 01, що підтверджується бухгалтерською довідкою №111 від 02.03.2020.

Зазначені вище дизельні генератори у кількості двох штук були отримані за договором оренди обладнання, укладеним з ПП «НВФ ЕЛЕКТРОПРОМСЕРВІС» №02/02/2020 від 02.03.2020. Відповідно до умов зазначеного Договору ПП «НВФ ЕЛЕКТРОПРОМСЕРВІС» (Орендодавець) передає в користування на умовах оренди ТОВ «АЛАМАК» (Орендар) промислове обладнання - дизельні генератори Dalgakiran DJ550BD у кількості двох строком на один рік з моменту прийняття об`єкту оренди. Розмір орендної плати за договором складає 6000 грн. Об`єкти оренди були передані орендарю за актом від 02.03.2020, та повернуті останнім орендодавцю за актом від 01.03.2021.

На виконання з п. 2 наказу по підприємству №02/03-2020 від 02.03.2020 «Про організацію роботи дизельних генераторів» паливні баки дизельних генераторів були заправлені пальним в кількості 3575 л, що підтверджується актом від 04.03.2020 (з додатком 1).

Згідно акту на списання дизельного палива №2 від 04.03.2020, заправлене до паливних баків дизпаливо в кількості 875 л було списано з балансу підприємства в зв`язку з його використанням на забезпечення роботи дизельних генераторів.

25.02.2021, згідно акту на списання дизельного палива, заправлене до паливних баків дизпаливо в кількості 2700 л було списано з балансу підприємства в зв`язку з його повним використанням на забезпечення роботи дизельних генераторів.

Транспортування вказаного обладнання здійснювалось перевізником ФОП ОСОБА_1 відповідно до Договору про надання транспортних послуг №04-02/2020 від 04.02.2020, за умовами якого ФОП ОСОБА_1 зобов`язалася надати ТОВ «АЛАМАК» на замовлення останнього транспортні послуги з перевезення вантажів.

Перевезення дизельних генераторів Dalgakiran DJ550BD від Орендодавця до Орендаря здійснювалось автомобілем RENAULT, держ. № НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , що підтверджується товарно-транспортною накладною (ф. №1-ТН) від 02.03.2020 №РН 02/03. Здійснення вантажоперевезення підтверджується також актом прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 02.03.2020 №02/03/2020-2 на суму 500,00 грн.. На оплату послуг з перевезення перевізником було виставлено рахунок-фактуру від 02.03.2020 №02/03/2020-2 на суму 500,00 грн. Оплату за послуги було здійснено готівковими коштами в сумі 500,00 грн. відповідно до видаткового касового ордера від 06.07.2020 №70. Взаєморозрахунки з ФОП ОСОБА_1 відображено в бухгалтерському обліку підприємства, що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю за рахунком 6851 за березень 2020 року.

Переміщення дизельних генераторів здійснювалось перевізником ФОП ОСОБА_1 за товарно-транспортною накладною (ф. №1-ТН) від 01.08.2020 №РН 01/08.

Повернення предмету оренди здійснювалось перевізником ОСОБА_1 , що підтверджується товарно-транспортною накладною (ф. №1-ТН) від 01.03.2021 №РН 01/03, актом прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 01.03.2021 за №01/03/2021-3 на суму 500,00 грн.. На оплату послуг з перевезення перевізником було виставлено рахунок-фактуру від 01.03.2020 №01/03/2021-3 на суму 500,00 грн. Оплату за послуги було здійснено готівковими коштами в сумі 500,00 грн. відповідно до видаткового касового ордера від 01.03.2021 №38. Взаєморозрахунки з ФОП ОСОБА_1 відображено в бухгалтерському обліку підприємства, що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю за рахунком 6851 за березень 2021 року.

За інформацією, наданою на запит позивача, перевізником ФОП ОСОБА_1 , до операцій з перевезення дизельних генераторів нею було залучено ТОВ «СВАП» на підставі договорів про надання перевезень автомобільним транспортом №01072020 від 01.07.2020, №11012021 від 11.01.2021.

Перевезення здійснювалось ТОВ «СВАП» на підставі наданих ФОП ОСОБА_1 заяв на перевезення вантажу: від 02.03.2020; від 01.08.2020; від 01.03.2021.

При цьому вантажний автомобіль RENAULT № НОМЕР_1 , яким здійснювалось перевезення дизельних генераторів, належить ТОВ «ТЕХНОХІТ» і передано ТОВ «СВАП» в оренду строком на п`ять років на підставі договору оренди вантажного автомобіля від 14.06.2018.

Засвідчені копії відповідних документів на підтвердження вищевикладених обставин, долучені до матеріалів справи.

При цьому слід зазначити, що паливний бак є місткістю, у якій пальне перебуває та з якої потрапляє через систему в двигун. Пальне з баку використовується виключно для роботи двигуна, а фізичного відпуску пального іншим особам або для внутрішнього переміщення не здійснюється. Отже пальне в баку забезпечує функціонування та роботу дизельного генератора і не зберігається для інших цілей.

Таким чином, паливний бак не є місцем зберігання пального у розумінні абз. 51 ст. 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі пальним, забезпечення його високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом та пального на території України врегульовані Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», а також ПК України.

Відповідно до п.п.14.1.6. п.14.1. ст.14 ПК України акцизний склад - це:

а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів;

б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Не є акцизним складом:

а) приміщення відокремлених підрозділів розпорядника акцизного складу, які використовуються ним виключно для пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі маркованих марками акцизного податку горілки та лікеро-горілчаних виробів, відвантажених з акцизного складу, а також для здійснення оптової та/або роздрібної торгівлі відповідно до отриманої розпорядником акцизного складу ліцензії;

б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.

в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;

г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;

ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.

Разом з тим, відповідно до ст.1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», під місцем зберігання пального розуміється місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; під зберіганням пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.

Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» визначено, що оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Крім цього, згідно ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:

документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;

акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального;

дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

З вказаних вище положень законодавства випливає висновок, що отримувати ліцензію на право зберігання пального суб`єкт господарювання повинен тільки для стаціонарних цистерн/ємностей.

Зазначене вбачається як з визначення термінів «місце зберігання пального», «зберігання пального», так і з переліку документів, які слід надати для отримання ліцензії на право зберігання пального, адже надати такий перелік документів для пересувних ємностей та транспортних засобів неможливо, оскільки останні не є нерухомим майном та не мають чіткої прив`язки до місця (території).

Враховуючи викладене, з урахуванням вимог ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» та положень п.п.14.1.6. п.14.1. ст.14 ПК України, суд доходить висновку, що платник податків не повинен був отримувати ліцензію на право зберігання пального, якщо таке пальне було завантажене у паливні баки транспортного засобу, або обладнання чи пристрою.

Крім того, відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovdandPine v. The Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), «Трго проти Хорватії» (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу «належного урядування», випливає, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Таким чином, оскільки держава не виконала свій обов`язок із запровадження чіткого порядку отримання ліцензії у разі знаходження пального в паливних баках транспортних засобів (обладнанні, в процесі експлуатації якого використовується таке паливо), що сприяло б юридичній визначеності у правовідносинах, які стосуються майнових інтересів суб`єктів господарювання, то негативні наслідки у вигляді штрафу не можуть покладатися на платника податків.

Зазначене свідчить про безпідставність тверджень акту перевірки щодо порушення позивачем вимог ч. 1, ч. 8, ч. 16 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР щодо зберігання позивачем пального в період з 01.07.2019 по 31.12.2020 без отримання ліцензії на право зберігання пального та про протиправність податкового повідомлення-рішення ГУ ДПС у Запорізькій області від 31.08.2021 №121060701.

За приписами ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Позиція ЄСПЛ щодо захисту прав суб`єктів господарювання від незаконних дій контролюючого органу полягає у наступному:

Рішення по справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява №387/03):

«...при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом»; тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими» (п. 53).

Утім наведені в Акті перевірки висновки базуються лише на припущеннях відповідача та не підтверджені належними і допустимими доказами.

Рішення по справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаг» та Вуліч проти Швеції» (заява №36985/97):

«...адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав для призначення податкових штрафів має саме податкове управління» (п. 110).

У той же час відповідач не довів правомірність прийнятих ним податкових повідомлень-рішень.

Рішення по справі «Інтерсплав проти України» (заява №803/02):

«... у разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку» (п. 38).

За відсутності встановлених порушень законодавства з боку ТОВ «АЛАМАК» ГУ ДПС у Запорізькій області безпідставно поклало відповідальність на даного платника податків - позивача у справі.

Суд звертає увагу на те, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст.9 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У свою чергу, суд вважає, що відповідач не обґрунтував правомірність винесення спірних податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, документально підтвердженими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду з даним позовом, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 22700 грн., який підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛАМАК» (вул. Незалежної України, буд. 60-Б, м. Запоріжжя, 69037) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69107) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Запорізькій області від 31.08.2021 № 121030701, №121050701 та №121060701.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛАМАК» судовий збір у сумі 22700,00 грн. (двадцять дві тисячі сімсот гривень 00 коп.).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «28» червня 2022 року.

Суддя Р.В. Кисіль