Справа № 520/2098/19
Суддя: Желєзний Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2022-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Желєзного І. В., Золотнікова О. С.
у справі № 520/2098/19 (провадження № 11-325апп21)
за позовом ОСОБА_1 до Харківського обласного військового комісаріату про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2019 року
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладаємо окрему думку.
Рух справи
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Харківського обласного військового комісаріату (далі - Харківський ОВК), яка полягає в невиготовленні та ненаправленні до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - ГУ ПФУ в Харківській області, ПФУ відповідно) нової довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення на підставі статей 8, 10, 43 та 63 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ), за формою, передбаченою додатком 2 до постанови Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року № 45 «Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393» (далі - Порядок № 45), з урахуванням змін у грошовому забезпеченні, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704);
- зобов`язати Харківський ОВК скласти та направити до ГУ ПФУ в Харківській області нову довідку про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії станом на 01 березня 2018 року, відповідно до Постанови № 704 з повною інформацією за формою, передбаченою додатком 2 до Порядку № 45, для перерахунку та виплати пенсії з 01 січня 2018 року на підставі статей 8, 10, 43 та 63 Закону № 2262-ХІІ з урахуванням додаткових видів грошового забезпечення: надбавки за особливості проходження служби (50 % від посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років на підставі Постанови № 704); надбавки за роботу в умовах режимних обмежень (15 % від посадового окладу), премії (у розмірі 10 % посадового окладу) (на підставі Постанови № 704).
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2018 року у справі № 826/3858/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2019 року, визнано протиправними та нечинними пункти 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103)та зміни до пункту 5 і додатка 2 Порядку № 45. Зважаючи на наведене, на думку позивача, відповідач протиправно не склав та не направив довідку про розмір його грошового забезпечення, у яку б включались зазначені додаткові види грошового забезпечення.
Харківський окружний адміністративний суд рішенням від 11 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2019 року, у задоволенні позову відмовив.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що скасування пунктів 1, 2 Постанови № 103 та змін до пункту 5 і додатка 2 Порядку № 45 не дає відповідачу додаткових або нових підстав для складення нової довідки про розмір грошового забезпечення та направлення її до пенсійного органу, оскільки Харківський ОВК керувався чинними приписами Постанови № 103 та Порядку № 45 на момент надання довідки № ФХ-111323.
Не погодившись із цими судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за цією скаргою.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 28 липня 2021 року на підставі частини п`ятої статті 346 КАС України передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Обґрунтування виключної правової проблеми в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати
Мотивуючи ухвалу від 28 липня 2021 року, Касаційний адміністративний суд зазначив, що Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 17 березня 2021 року у справі № 560/3762/18 виклав правову позицію про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій Головного управління ПФУ в Хмельницькій області щодо виплати позивачу лише 50 % суми підвищення пенсії та зобов`язання Головного управління ПФУ в Хмельницькій області виплачувати йому 100 % суми підвищення пенсії, перерахованої згідно зі статтею 63 Закону № 2262-ХІІ, Постановою № 704 та Постановою № 103, починаючи з 01 січня 2018 року з урахуванням проведених раніше виплат, оскільки на момент перерахунку пенсії позивачу пенсійний орган керувався ще чинними положеннями Постанови № 103. При цьому судова палата зауважила, що застосування принципу незворотності дії нормативно-правового акта в часі дає підстави для висновку, що скасування з 05 березня 2019 року в судовому порядку пункту 2 Постанови № 103 не впливає на результат розгляду цієї справи по суті, оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин - 01 січня 2018 року відповідні норми Постанови № 103 були чинними, а тому підлягали застосуванню відповідачем.
Проте колегія суддів Касаційного адміністративного суду у справі, що розглядається, не погодилася з правовим висновком про те, що під час застосування Постанови № 103 необхідно керуватися принципом незворотності дії закону в часі. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що в період чинності пунктів 1, 2 Постанови № 103 та змін до пункту 5 і додатка 2 Порядку № 45 суди повинні застосовувати Закон № 2262-ХІІ (безвідносно до того, чи скасовані ці норми судом), незважаючи на те, що ці норми не були скасовані на момент спірних правовідносин.
Зважаючи на викладене, колегія суддів Касаційного адміністративного суду вважала, що в цьому випадку для забезпечення формування єдиної правозастосовчої практики є підстави для передачі вищевказаної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Короткий зміст постанови Великої Палати Верховного Суду
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 червня 2022 року зазначила, що рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 липня 2021 року обґрунтоване наявністю виключної правової проблеми для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, яка полягає у з`ясуванні питання про те, чи повинні суди застосовувати норми Постанови № 103 в період її чинності, які не відповідають правовому акту вищої юридичної сили, чи в такому разі слід застосовувати Закон № 2262-ХІІ.
При цьому за результатами розгляду справи Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що з урахуванням вимог статті 7 КАС України, а також того, що Верховний Суд постановою від 12 листопада 2019 року у справі № 826/3858/18 встановив, що пункти 1, 2 Постанови № 103 та зміни до пункту 5 і додатка 2 Порядку № 45 є протиправними й такими, що не відповідають правовим актам вищої юридичної сили, суди в період чинності цих норм постанови Кабінету Міністрів України повинні застосовувати Закон № 2262-ХІІ (безвідносно до того, чи скасовані ці норми судом), хоч ці норми й не були скасовані на момент спірних правовідносин.
Причини незгоди з висновками Великої Палати Верховного Суду
Щодо висновку про наявність виключної правової проблеми в цій конкретній справі якпідстави для передачі справи на розгляд Великої Палати
На нашу думку, порушені в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 липня 2021 року питання, на вирішенні яких наполягав Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, не розкривають наявності виключної правової проблеми в цій конкретній справі та не є підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.
Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики.
Завдання Великої Палати Верховного Суду передбачено в статті 45 цього Закону, у частині другій якої вказано, що Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду переглядає судові рішення в касаційному порядку саме з метою забезпечення однакового застосування судами норм права та виключно у визначених законом випадках.
Ухвалою від 28 липня 2021 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду передав справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського ОВК про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 346 КАС України.
Цією нормою встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Велика Палата Верховного Суду у своїх судових рішеннях неодноразово зазначала, що зміст виключної правової проблеми полягає в тому, що у справі, питання про прийняття якої до розгляду вирішується Великою Палатою, вбачається різне застосування норм матеріального чи процесуального права, відсутні норми, які регулюють спірні відносини, або є прогалини в застосуванні спірних відносин.
Крім того, згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. Кількісний критерій відображає той факт, що виключна правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів.
З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини як недостатня законодавча врегульованість відповідних питань, зокрема нормативні колізії, відсутність регламентації правовідносин прямими положеннями закону, що може зумовлювати необхідність застосування аналогії; тривале існування глибоких розходжень у судовій практиці, у тому числі прийняття судом касаційної інстанції протилежних за змістом рішень у справах з подібними правовідносинами; різні наукові підходи до вирішення відповідних юридичних питань; наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому.
Отже, метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не продемонстрував відповідність проблеми, яку він вважає виключною правовою, кількісному критерію.
При цьому в зазначеній ухвалі також відсутні посилання на якісні показники, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Як убачається зі змісту ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28 липня 2021 року, колегія суддів, у провадженні якої перебувала ця справа, не згодна з висновком щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, сформованим Верховним Судом у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 17 березня 2021 року у справі № 560/3762/18.
При цьому порядок відступу колегією суддів від висновку щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, ухваленому судовою палатою, до складу якої вони входять, регламентований частиною першою статті 346 КАС України. Наведеною нормою передбачено, що в такому випадку справа повинна бути передана на розгляд палати, до складу якої входить така колегія.
Колегією суддів не наведено обґрунтування неможливості вирішення саме Касаційним адміністративним судом під час касаційного перегляду судових рішень визначеного нею питання про те, чи під час застосування Постанови № 103 необхідно керуватися принципом незворотності дії закону в часі. В ухвалі не зазначено жодного прикладу різного підходу у правозастосуванні, оскільки правовідносини, які виникли у справах № 913/204/18, № 160/1088/19, № 537/5837/14-а, № 160/8324/19 та на які посилається Касаційний адміністративний суд в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, не є подібними до тих, які склалися в цій справі.
Таким чином, колегією суддів Касаційного адміністративного суду не викладено правову проблему, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, відсутні також і посилання суду касаційної інстанції на справи, у яких виникає проблема правозастосування, кількісні показники, які б свідчили про їх непоодинокий характер, посилання на те, що судами було сформовано різну правову позицію під час вирішення справ у подібних правовідносинах, у зв`язку із чим передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду була б необхідною для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Незгода колегії суддів з висновком щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, сформованим Верховним Судом у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 17 березня 2021 року у справі № 560/3762/18, не свідчить про існування виключної правової проблеми та не є підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати.
Щодо формування Великою Палатою Верховного Суду висновку про неможливість застосування пунктів 1, 2 Постанови № 103 та змін до пункту 5 і додатка 2 Порядку № 45 у спірних правовідносинах у період їх чинності
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема, на військовій службі, визначає Закон № 2262-ХІІ. Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Відповідно до частини четвертої статті 63 Закону № 2262-XII (у редакції Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII)) усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.
Цією нормою закону Кабінету Міністрів України делеговані повноваження для встановлення умов, порядку та розміру перерахунку пенсій у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію відповідно до Закону № 2262-ХІІ, що узгоджується з приписами статей 19, 113, 116, 117 Конституції України.
Згідно із частиною першою статті 6 Конституції Українидержавна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.
Статус Кабінету Міністрів України визначений у статті 113 Конституції України як вищого органу у системі органів виконавчої влади, що відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.
Відповідно до статей 116, 117 Конституції України Кабінет Міністрів України, зокрема, забезпечує виконання законів України, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, забезпечує проведення фінансової політики та політики у сфері соціального захисту, спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, видає в межах своєї компетенції постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Ці повноваження Кабінету Міністрів України деталізовані в частині першій статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» та полягають у забезпеченні проведення державної соціальної політики шляхом вжиття заходів щодо підвищення реальних доходів населення та забезпечення соціального захисту громадян; забезпеченні підготовки проектів законів щодо державних соціальних стандартів і соціальних гарантій; забезпеченні розробки та виконання державних програм соціальної допомоги.
Згідно зі статтею 1 цього Закону Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів. Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених Конституцією України.
Відповідно до статей 3, 4 цього ж Закону діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кабінет Міністрів України є колегіальним органом. Кабінет Міністрів України приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях; Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України. Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності.
Порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону
№ 2262-XII, затверджений Постановою № 45.
21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 103, пунктом 1 якої зобов`язав перерахувати пенсії, призначені згідно із Законом № 2262-XII до 01 березня 2018 року (крім пенсій, призначених згідно із цим Законом особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) та поліцейським), з урахуванням розміру окладу за посадою, військовим (спеціальним) званням, відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною або аналогічною посадою, яку особа займала на дату звільнення зі служби (на дату відрядження для роботи до органів державної влади, органів місцевого самоврядування або до сформованих ними органів, на підприємства, в установи, організації, вищі навчальні заклади), що визначені станом на 01 березня 2018 року відповідно до Постанови № 704.
Згідно з положеннями пунктів 1-5 Порядку № 45 зі змінами, внесеними згідно з Постановою № 103 (тут і далі - у редакції, чинній на час перерахунку пенсії позивача), пенсії, призначені відповідно до Закону № 2262-XII, у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію згідно із цим Законом, перераховуються на умовах та в розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України.
ПФУ після прийняття Кабінетом Міністрів України рішення щодо перерахунку пенсій та отримання відповідного повідомлення від Міністерства соціальної політики повідомляє своїм головним управлінням в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - головні управління ПФУ) про підстави для проведення перерахунку пенсій та про необхідність підготовки списків осіб, пенсії яких підлягають перерахунку (далі - списки), та надсилає відповідну інформацію Міністерству оборони України, Міністерству внутрішніх справ, Національній поліції, Міністерству юстиції України, Міністерству інфраструктури України, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній фіскальній службі України, Управлінню державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, Адміністрації Держприкордонслужби, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі - державні органи). Головні управління ПФУ в десятиденний строк з моменту надходження зазначеного повідомлення складають списки за формою згідно з додатком 1 та подають їх органам, які уповноважені рішеннями керівників державних органів (далі - уповноважені органи) видавати довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії.
На підставі списків уповноважені органи готують довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій, для кожної особи, зазначеної в списку, за формою згідно з додатками 2 і 3 (далі - довідки) та у місячний строк подають їх головним управлінням ПФУ. Довідки видаються державним органом, з якого особи були звільнені зі служби, якщо інше не передбачено цим Порядком.
Перерахунок пенсії здійснюється на момент виникнення такого права і проводиться у строки, передбачені частинами другою і третьою статті 51 Закону № 2262-XII. Якщо внаслідок перерахунку розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.
Під час перерахунку пенсій використовуються такі види грошового забезпечення, як посадовий оклад, оклад за військовим (спеціальним) званням та відсоткова надбавка за вислугу років на момент виникнення права на перерахунок пенсії за відповідною або аналогічною посадою та військовим (спеціальним) званням.
Також Постановою № 103 додаток 2 до Порядку № 45 викладено в новій редакції, відповідно до якої відсутні такі складові грошового забезпечення, як щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії.
У подальшому рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року у справі № 826/3858/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2019 року та постановою Верховного Суду від 12 листопада 2019 року, визнано протиправними та нечинними пункти 1, 2 Постанови № 103 й зміни до пункту 5 і додатка 2 Порядку № 45.
Відповідно до частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24 червня 2020 року у справі № 160/8324/19, якою залишено без змін рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 грудня 2019 року, дійшла висновку, що оскільки зміни, внесені Постановою № 103, зокрема, до додатка 2 Порядку № 45, у якому визначено форму довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії, були визнані судом протиправними та нечинними, то з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/3858/18 діє редакція додатка 2 до Порядку № 45, яка діяла до зазначених змін. Отже, з 05 березня 2019 року - з дня набрання чинності судовим рішенням у справі № 826/3858/18 виникли підстави для перерахунку пенсій, призначених згідно із Законом № 2262-ХІІ, з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення, тому із цієї дати позивач має право на отримання пенсії виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою № 704 відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону № 2262-ХІІ та статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 240/6263/18, якою залишено без змін рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2019 року, дійшла висновку, що скасування в судовому порядку пунктів 1, 2 Постанови № 103 (після проведення у квітні 2018 року перерахунку пенсії позивача з 01 січня 2018 року) не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки оскаржувані дії Головного управління ПФУ в Житомирській області відповідали вимогам чинного на час їх вчинення законодавства.
Верховний Суд у рішенні від 06 серпня 2019 року у зразковій справі № 160/3586/19, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року, дійшов висновку, що у зв`язку із скасуванням пункту 2 Постанови № 103 рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року у справі № 826/3858/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2019 року, обмеження щодо часткової виплати суми підвищення до пенсії скасовано. Отже, з 05 березня 2019 року пенсія позивачу підлягає виплаті в розмірі 100 % суми підвищення пенсії.
Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 березня 2020 року у справі № 160/3586/19 погодилася з висновком суду першої інстанції, що на момент ухвалення рішення в цій зразковій справі дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо зменшення розміру пенсії позивачу за рахунок виплати з 05 березня 2019 року 75 % суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01 березня 2018 року, є протиправними.
При цьому варто зауважити, що в постанові від 17 березня 2021 року у справі № 560/3762/18 Верховний Суд у складі суддів палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду дійшов висновку про те, що скасування з 05 березня 2019 року в судовому порядку пункту 2 Постанови №103 не впливає на результат розгляду цієї справи по суті, оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин - 01 січня 2018 року відповідні норми Постанови № 103 були чинними, а тому підлягали застосуванню відповідачем.
Таким чином, з урахуванням вищевикладених норм матеріального права та з урахуванням висновків, сформованих у вищенаведених постановах Великої Палати Верховного Суду та в численних постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (від 09 червня 2021 року у справі №520/6768/19, від 22 липня 2021 року у справі № 620/1239/19, від 11 серпня 2020 року у справі № 520/2991/19, від 19 серпня 2021 року у справі № 520/2100/19, від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/4346/20, від 03 листопада 2021 року у справі № 520/2725/19, від 14 грудня 2021 року у справі № 520/3357/19 та інших), на нашу думку, визнання протиправними та нечинними з 05 березня 2019 року в судовому порядку пунктів 1, 2 Постанови № 103 та змін до пункту 5 і додатка 2 Порядку № 45 не впливає на результат розгляду цієї справи по суті, оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин - 01 січня 2018 року відповідні норми Постанови № 103 були чинними, а тому підлягали застосуванню.
При цьому незастосування пунктів 1, 2 Постанови № 103 у період їх дії допускається винятково в ситуації, за якої всупереч імперативним вимогам статті 22 Конституції України відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод особи в частині зменшення розміру пенсії, яку особа вже отримувала.
Натомість Велика Палата Верховного Суду, ухвалюючи постанову у справі № 520/2098/19, не відступила від вищезазначених висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права в подібних правовідносинах.
Як зазначалось раніше, незгода колегії суддів з висновком щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладеним у раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі палати, до якої вони входять, не є підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Натомість підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати не наведено.
Таким чином, на нашу думку, справа № 520/2098/19 за позовом ОСОБА_1 до Харківського обласного військового комісаріату про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії мала б бути повернута відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду у зв?язку з необґрунтованістю твердження Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду щодо наявності в цій справі виключної правової проблеми, вирішення якої необхідно для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
При цьому Велика Палата Верховного Суду, все ж таки прийнявши до свого провадження та розглянувши зазначену справу, повинна була врахувати правові позиції щодо застосування норм Постанови № 103 в період її чинності, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 240/6263/18, від 11 березня 2020 року у справі № 160/3586/19, від 24 червня 2020 року у справі № 160/8324/19, або ж відступити від них, зазначивши про це безпосередньо у своїй постанові.
З урахуванням наведених вище норм матеріального права та висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 240/6263/18, від 11 березня 2020 року у справі № 160/3586/19, від 24 червня 2020 року у справі № 160/8324/19, вважаємо, що у випадку розгляду Великою Палатою Верховного Суду цієї справи по суті в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 необхідно було відмовити, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2019 року залишити без змін.
Судді Великої Палати Верховного Суду: І. В. Желєзний