Справа № 946/4841/21
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2022-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2022 р.м.ОдесаСправа № 946/4841/21
Головуючий в 1 інстанції: Жигулін С.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

при секретарі Насарая А.В.

за участю:

представника позивача - Димченка К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі у режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 , Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.02.2022 по справі № 946/4841/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У черві 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив визнати незаконною та скасувати постанову серії ЕАН № 4345739 від 13.06.2021 про накладення адміністративного стягнення у штрафу в розмірі 340 гривень по справі про адміністративне правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що винесена постанова не відповідає вимогам закону, оскільки прийнята з порушенням установленого порядку накладення адміністративних стягнень, ґрунтується на неповному та необ`єктивному розгляді справи про адміністративне правопорушення, за відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт неправомірних дій позивача, а тому не підтверджує наявність адміністративного правопорушення та інші обставини, що мають значення для прийняття рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що правопорушення було зафіксовано лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 № ТС001062. Результатами фіксації перевищення встановленого швидкісного обмеження автомобілем «Mitsubishi Lancer» номерний знак НОМЕР_1 є роздруківка та відеозапис з даного пристрою, а відтак є вся необхідна інформація для встановлення факту вчинення правопорушення.

В свою чергу позивачем, в обґрунтування власної позицію не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б спростували факт перевищення ним, встановленої правилами дорожнього руху, швидкості руху в Одеській області, місті Ізмаїл, по проспекту Суворова.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 2 лютого 2022 року адміністративний позов задовольнив частково.

Скасував постанову поліцейського відділу організації несення служби м. Ізмаїл УПП в Одеській області від 13 червня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП, а саме перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.

Закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Відмовив у задоволенні інших позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині розподілу судових витрат, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.02.2022 у справі 946/4841/21 скасувати в частині розподілу судових витрат, постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції необґрунтоване та винесене з порушенням норм процесуального права.

Апелянт ОСОБА_2 , мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності та необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- судом першої інстанції вірно вказано, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 454 гривні, однак відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України не було відшкодовано суму судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідача, тобто з Департамента патрульної поліції за рахунок його бюджетних асигнувань.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції також подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.02.2022 у справі 946/4841/21 скасувати частково, ухвалити нове рішення, яким залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідача зазначено:

- не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

- судом не взято до уваги та не досліджувалися в повному обсязі відеозаписи правопорушення, додатки до відзиву;

- висновки суду не відповідають обставинами справи;

- судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права

Інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст відзиву до позову.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, постановою серії ЕАН №4345739 поліцейського відділу організації несення служби м. Ізмаїл УПП в Одеській області від 13 червня 2021 року о 12 годині 01 хвилині ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом MITSUBISHI LANCER номерний знак НОМЕР_1 по проспекту Суворова, 168 м. Ізмаїл, Одеської області у зоні дії знаку 3.29 в порушення вимог п. 12.9.б Правил дорожнього руху зі швидкістю 65 км/год, яка зафіксована за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCAM LTI 20/20 (серійний номер ТС001062). Вказаною постановою визначено про обмеження максимальної швидкості 40 км/год, передбаченим знаками 3.29, 3.31,30.3 Правил дорожнього руху, а штраф встановлений в розмірі 340 грн за правопорушення передбачене частино 1 статті 122 КУпАП.

Не погоджуючись з притягненням до адміністративної відповідальності, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Висновок суду першої інстанції.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що:

- основною функцією лазерного вимірювача швидкості LTI 20/20 TruCam ІІ є саме вимірювання швидкості транспортних засобів, а не фото- і відеофіксації;

- в матеріалах справи відсутнє підтвердження повірки лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС001062, за даними якого було складено постановою поліцейського відділу організації несення служби м. Ізмаїл УПП в Одеській області 13 червня 2021 року по даній справі;

- інформація, що надана відповідачем на електронному носії, підтверджує лише наявність знаку 5.70 про здійснення відеофіксації, разом із тим відсутні докази про керування позивачем транспортним засобом з перевищенням встановленої швидкості;

- сам факт правопорушення даним відеофайлом не зафіксовано, а інші файли, які містяться на оптичному диску, не вдалося відтворити. Цей елемент закодовано у форматі, якій не підтримується та фотознімок, на якому зафіксовано бампер автомобіля з номерним знаком, не є підтвердженням факту правопорушення у даній справі;

- інших належних та допустимих доказів вчинення адміністративного правопорушення відповідачем не надано та матеріали справи не містять, а сама лише постанова про накладення адміністративного стягнення не є свідченням наявності складу, події правопорушення та вини позивача у його вчиненні;

- у відповідності до вимог ст. 288 ч.4 КУпАП, якою визначено порядок оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що не відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно частини 1 статті 1 Закону України «Про Національну поліцію», Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України Про дорожній рух, встановлюють ПДР України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року.

Пунктом 1.1 ПДР України визначено, що ці Правила відповідно до Закону України Про дорожній рух встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

У відповідності до п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до п. 1.9 ПДР України, особи, які порушують вказані вище Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Так, підпунктом б п. 12.9 Правил дорожнього руху України чітко визначено, що забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в п.п.12.4-12.7 ПДР України, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до пп. "и" п. 30.3 цих Правил.

Частиною 1 статті 122 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, яка доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до частини 1 статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції до відзиву на позовну заяву долучили результати фіксації перевищення встановленого обмеження швидкості транспортним засобом MITSUBISHI LANCER номерний знак НОМЕР_1 підтверджуються фотознімками зображення вказаного транспортного засобу (а.с.33) та компакт-диск (а.с.83).

На фотознімках міститься інформація, а саме: дата та час вчинення правопорушення; місце вчинення правопорушення; географічні координати місця вчинення правопорушення; фотофіксація автомобіля з чітким зображенням державного номерного знаку; швидкість руху автомобіля, км/год; обмеження (перевищення) швидкості, км/год; напрямок руху автомобіля.

Щодо відеозаписів, які містяться на компакт-диску суд першої інстанції в рішенні зазначає, що сам факт правопорушення даним відео-файлом не зафіксовано, а інші файли, які містяться на оптичному диску, не вдалося відтворити, цей елемент закодовано у форматі, який не підтримується.

Колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції не вжито всіх необхідних заходів для належного дослідження наданих доказів по справі.

Апеляційним судом, за для всебічного та повного розгляду справи, за допомогу програми «VCL media player» відкрито відеозаписи надані на оптичному диску: на відеозаписі під назвою «Відеозапис розташування дор. знаку 5.70» вбачається наявність попереджувального знаку 5.70, який інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів.

Цю обставину підтвердив також і суд першої інстанції.

На другому відеозаписі з назвою «Відеозапис ТС 001062 від 13.06.2021» зафіксовано рух транспортного засобу з номерним знаком НОМЕР_1 , щодо якого здійснювався контроль швидкості руху та зафіксовано швидкість 65 кілометрів на годину. Відео також містить назву та модель приладу, яким здійснювалось вимірювання, дата та час вчинення правопорушення; місце вчинення правопорушення; відеофіксація автомобіля з чітким зображенням державного номерного знаку - ВН1347IA; швидкість руху автомобіля 65 км/год; обмеження швидкості - 40 км/год; максимально допустима швидкість до настання адміністративної відповідальності (з урахування похибки вимірювання) 63 км/год.

Колегією суддів під час розгляду справи, за участі представника позивача Димченко Д.П., було оглянуто вказані відеозаписи, на яких зафіксовано рух транспортного засобу з порушенням швидкісного режиму, з чим погодився адвокат Димченко Д.П., однак заперечив щодо наявності встановленого дорожнього знаку 5.70 (фото-, відео фіксацію порушень ПДР).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів зазначає, надані докази підтверджують вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, а саме перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.

Висновок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, щодо відсутності підтвердження повірки лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС 001062) спростовується додатками до відзиву на позовну заяву, які містять копію свідоцтва про повірку законодавчо врегульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/19149 від 23 липня 2020 року, виданого Державним підприємством «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» чинний до 23 липня 2021 року (а.с. 48).

Слід також вказати, що перевищення швидкості руху, як й інші правопорушення, характеризується певним ступенем суспільної небезпеки, яка є категорією об`єктивною й існує незалежно від її оцінки кимось. Саме рівень суспільної небезпеки служить тією головною ознакою, за якою класифікуються певні протиправні діяння та визначається їх належність до кримінальних, адміністративних, дисциплінарних чи інших правопорушень, а також встановлюється міра відповідальності за їх вчинення.

Колегія суддів вважає, що порушення вимог частини 1 статті 122 КУпАП, а саме: перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, є суспільно небезпечним та може призвести до тяжких наслідків.

Також, колегія суддів звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини в справі «O'Halloran and Francis v. the United Kingdom» будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Отже, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний, в першу чергу, дотримуватись вимог Правил дорожнього руху.

Додатково слід зазначити, що діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів національне законодавство України відносить до джерела підвищеної небезпеки.

Так, згідно з частиною 1 статті 1187 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Ця небезпека полягає у самій суті використання транспортного засобу. Людина не може до кінця контролювати механізми під час їх експлуатації.

Це пов`язано з рядом об`єктивних факторів, які потрібно відрізняти від внутрішнього ставлення людини до безпеки чи до ризику, оскільки ці категорії є оціночними, а у цьому випадку мова йде саме про об`єктивно обумовлену можливість настання негативних наслідків від здійснення цього виду діяльності.

Тому навіть лише факт володіння транспортним засобом породжує певні права та обов`язки осіб, за якими зареєстрований транспортний засіб.

Наявність зазначених додаткових ознак, характерних для фізичної або юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб вимагає віднесення їх до спеціальних суб`єктів адміністративного правопорушення.

Наприклад, в рішенні по справі FALK v. THE NETHERLANDS, Арр. № 66273/01, 19 October, 2004, суть якого зводиться до оскарження заявником рішення про накладення штрафу із зазначенням імені та адреси особи, яка керувала на момент вчинення правопорушення його автомобілем, Європейський Суд з прав людини вказує на те, що, незважаючи на заборону презумпції права або факту, вони повинні бути пропорційні меті, переслідуваної державою. Мета оспорюваного правила про об`єктивну відповідальність власника автотранспортного засобу, що міститься в законі про адміністративне виконання правил дорожнього руху, полягає в ефективному забезпеченні дорожньої безпеки та створенні умов, при яких порушення правил дорожнього руху не залишаються безкарними в випадках, коли неможливо встановити особу, котра керувала автомобілем.

У рішенні Європейського Суду з прав людини з у справі Lutz v. Germany, 25 August 1987, App. 9912/82 , суд зазначив, що притягнення до відповідальності порушників правил дорожнього руху в адміністративному порядку, тобто визнання таких порушень адміністративними не суперечитиме вимогам Конвенції. Враховуючи велику кількість незначних правопорушень особливо правил дорожнього руху, характер яких не настільки небезпечний, щоб накладати на порушників кримінальне покарання, Держави учасниці мають вагомі підстави для введення такої системи, яка розвантажує їх суди від більшості подібних справ. Переслідування і покарання за незначні правопорушення в адміністративному порядку не суперечить Конвенції при умові, що зацікавлені особи можуть оскаржити ухвалене проти них рішення в суд, де діють гарантії статті 6 Конвенції (див, зокрема, п. 57 Рішення).

Отже, враховуючи наведене, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП є законною, обґрунтованою та скасуванню не підлягає, а відтак суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 та доводи, з приводу яких суд апеляційної інстанції висловився у мотивувальній частині постанови, стосуються судового рішення лише в частині розподілу судових витрат та фактично є похідними від первинних вимог, які не підлягають задоволенню у зв`язку із неправильним вирішення спору Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, апеляційна скарга Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції підлягає задоволенню та керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317 КАС України, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Відповідно до частини 6 статі 139 КАС України , якщо суду апеляційної інстанції , не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Водночас положеннями статті 139 КАС України не регламентовано стягнення з позивача (у разі відмови у задоволенні позову) в порядку розподілу судових витрат сплаченого суб`єктом владних повноважень судового збору.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2020, справа № 817/66/16 (11-185апп19).

Враховуючи наведене підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції задовольнити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.02.2022 по справі № 946/4841/21 скасувати, прийняти по справі нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Домусчі С.Д. Семенюк Г.В.