Справа № 320/3762/21
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3762/21 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Ключкович В.Ю.

Парінов А.Б.

за участі:

секретар с/з Піскунова О.Ю.

пр-к відповідача Горнецька М.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві №38-ос від 24.02.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві 01.03.2021 на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням штату державних службовців з припиненням державної служби.

- поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві.

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

- допустити до негайного виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць.

Позовні вимоги мотивовано протиправністю прийняття відповідачем наказу про звільнення позивача з посади начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві з припиненням державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням штату державних службовців, оскільки реального скорочення посади, яку займав позивач, не відбулось, в оновленій організаційній структурі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, займана позивачем посада начальника Третього слідчого відділу залишилась, як і залишився Третій слідчий відділ. Позивачем наголошено на ненаданні йому жодної можливості переведення в системі Державного бюро розслідувань, не зважаючи на прохання позивача перевести його на рівнозначні посади та відсутність будь-яких обмежень для переведення позивача та продовження ним служби у Державному бюро розслідувань. Також, позивачем зазначено, що з огляду на його непопередження про звільнення з посади саме у зв`язку із скороченням штату державних службовців, відповідачем порушено визначену частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» процедуру вивільнення працівника, що є самостійною та достатньою підставою для скасування спірного наказу.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Доводи апеляційної скарги аналогічні, заявленим у позовній заяві, та містять посилання на неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції та невідповідність його висновків таким обставинам.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Від представника Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві надійшло клопотання про участь у розгляді цієї справи в режимі відеоконференції, яке задоволено ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2022 року.

У судове засідання позивач не з`явився та явку уповноваженого представника до суду не забезпечив. Про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був повідомлений належним чином.

Керуючись приписами ч. 2 ст. 313 КАС України, суд протокольною ухвалою вирішив здійснити апеляційний розгляд справи за даною явкою.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, №16-ос від 26.10.2018 «Про призначення ОСОБА_1 » призначено Чемериса Павла Сергійовича на посаду начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, за результатом конкурсу з 29.10.2018, з випробуванням строком у шість місяців.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, №29-ос від 28.11.2018 «Про переведення» наказано перевести ОСОБА_1 - начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, на посаду начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві, з 28.11.2018 за його згодою, з випробуванням строком у п`ять місяців.

Наказом Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» затверджено, зокрема структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, штатною чисельністю 116 штатних одиниць.

Наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №201ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві» затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік №7 ТУ ДБР у м. Миколаєві, які введено в дію з 01.02.2021.

Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві, прийнято наказ №156-ос від 22.10.2020 «Про попередження працівників», яким наказано сектору кадрової роботи та державної служби Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві, персонально попередити працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві, посади яких з 01.12.2020, з 23.12.2020, з 04.01.2021 та з 01.02.2021 скорочуються, про наступне вивільнення (додатки 1, 2, 3, 4).

22.10.2020 позивачу вручено під особистий підпис попередження від 22.10.2020 №01/12/22081 про його наступне вивільнення з 01.02.2021 на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням посади начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві, внаслідок зміни структури та штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві.

Наказом Державного бюро розслідувань №45-дск від 25.01.2021 «Про затвердження та введення в дію штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві на 2021 рік» затверджено та введено в дію штатний розпис ТУ ДБР у м. Миколаєві на 2021 рік.

На підставі зазначеного наказу Територіальним управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві, прийнято наказ №7-ос від 28.01.2021 «Про попередження працівників», яким наказано відділу кадрової роботи та державної служби Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві персонально попередити працівників Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві, посади яких з 01.03.2021 скорочуються, про наступне вивільнення (додаток1).

29.01.2020 позивачу вручено під особистий підпис попередження від 29.01.2021 №01/18.1/1672 про його наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням посади начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві, внаслідок зміни структури та штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві, №38-ос від 24.02.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 » наказано звільнити державного службовця 5 рангу ОСОБА_1 з посади начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві, та припинити його державну службу 01.03.2021 на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців.

Вважаючи неправомірним наказ про звільнення із займаної посади, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що спірний наказ є таким, що прийнятий у межах повноважень, у спосіб та у порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Верховною Радою України прийнято 12.11.2015 Закон «Про Державне бюро розслідувань» №794-VIII (набрав чинності з 01.03.2016), яким визначено правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань (далі по тексту - Закон №794-VIII).

Відповідно до статі 1 Закону №794-VIII Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Статтею 3 Закону 794-VIII визначено основні засади організації та діяльності Державного бюро розслідувань, відповідно до якої, Державне бюро розслідувань організовується і діє на засадах: 1) верховенства права, відповідно до якого людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; 2) законності; 3) справедливості; 4) неупередженості; 5) незалежності і персональної відповідальності кожного працівника Державного бюро розслідувань; 6) відкритості та прозорості діяльності Державного бюро розслідувань для суспільства та демократичного цивільного контролю, підзвітності і підконтрольності визначеним законом державним органам. Державне бюро розслідувань діє гласно тією мірою, що не порушує права і свободи людини і громадянина, не суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства та законодавства про державну таємницю; 7) політичної нейтральності і позапартійності. Використання Державного бюро розслідувань у партійних, групових чи особистих інтересах не допускається. Діяльність політичних партій у Державному бюро розслідувань забороняється; 8) єдиноначальності у реалізації повноважень Державного бюро розслідувань. Принцип єдиноначальності не заперечує принципу процесуальної самостійності слідчого органу Державного бюро розслідувань.

Верховною Радою України 03.12.2019 прийнято Закон № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27.12.2019.

Зазначеним законом було внесено зміни, зокрема, до статті 1 Закону №794-VIII, згідно якої Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Отже, починаючи з 27.12.2019, Державне бюро розслідувань, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції, припинило своє існування, внаслідок зміни його статусу на державний правоохоронний орган.

Приписами частини першої статті 9 Закону №794-VIII встановлено, що організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

Указом Президента України від 05.02.2020 №41/2020 затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

У зв`язку зі зміною структури Державним бюро розслідувань прийнято накази від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», яким затверджено, зокрема структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, штатною чисельністю 116 штатних одиниць, від 20.10.2020 №201ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві», яким затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік №7 ТУ ДБР у м. Миколаєві (введено в дію з 01.02.2021), №45-дск від 25.01.2021 «Про затвердження та введення в дію штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Миколаєві на 2021 рік», яким затверджено та введено в дію штатний розпис ТУ ДБР у м. Миколаєві на 2021 рік.

Разом з тим, згідно абзацу першого частини шостої статті 14 Закону №794-VIII (у редакції Закону №305-IX), порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №305-IX, визначено Кабінету Міністрів України у місячний строк із дня набрання чинності цим Законом, зокрема, прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону, та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 №743 затверджено Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, яка набрала чинності 27.08.2020 (далі по тексту - Положення №743).

Згідно приписів частин першої, третьої статті 13 Закону №794-VIII, директори територіальних управлінь Державного бюро розслідувань та їх заступники, керівники підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань та їх заступники призначаються на посаду та звільняються з посади Директором Державного бюро розслідувань. Такі особи призначаються на посади Директором Державного бюро розслідувань за поданням конкурсних комісій, що проводять конкурс на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому частиною третьою статті 14 цього Закону.

Директор територіального управління Державного бюро розслідувань: 1) організовує роботу відповідного територіального управління щодо виконання повноважень Державного бюро розслідувань, наказів і розпоряджень Директора Державного бюро розслідувань; 2) призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону; 3) вносить Директору Державного бюро розслідувань подання про присвоєння у встановленому законодавством порядку спеціальних звань особам рядового і начальницького складу та рангів державних службовців працівникам відповідного територіального управління; 4) вносить Директору Державного бюро розслідувань пропозиції щодо структури та штатної чисельності відповідного територіального управління; 5) видає у межах своїх повноважень накази і розпорядження; 6) здійснює інші повноваження, передбачені цим та іншими законами, у тому числі має право в межах своєї компетенції особисто реалізовувати повноваження Державного бюро розслідувань, визначені цим Законом.

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону №794-VIII, у разі відсутності керівника підрозділу центрального апарату (директора територіального управління) Державного бюро розслідувань або тимчасової неможливості здійснення ним своїх повноважень його обов`язки виконує заступник, а за наявності двох заступників - найстарший за віком заступник. У разі відсутності заступника обов`язки керівника підрозділу центрального апарату (директора територіального управління) Державного бюро розслідувань виконує найстарший за віком керівник підрозділу (органу), що входить до складу цього підрозділу (органу), а за відсутності у структурі підрозділу (органу) інших підрозділів - найстарший за віком службовець підрозділу (органу).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу), підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

За змістом статті 14 Закону №794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань. Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що внаслідок реалізації наведених вище правових норм Закону №794-VIII та Указу Президента України від 05.02.2020 №41/2020 фактично відбулася зміна структури Державного бюро розслідувань шляхом віднесення його до державного правоохоронного органу із створенням нової структури в порядку реорганізації державного органу, що в свою чергу встановлювала прийом на службу в органах ДБР шляхом проходження конкурсного відбору та не передбачала переведення працівників в порядку реорганізації до новоутвореного органу.

Відповідно до підпунктів 3 та 7 частини першої статті 2 Закону України «Про державну службу», керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі; суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Норми пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» оперують поняттям суб`єкт призначення, тобто законодавець, конструюючи норму в такий спосіб фактично ототожнив суб`єкта призначення та керівника державної служби.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивача на відсутність повноважень Директора Державного бюро розслідувань на видання наказу про звільнення позивача є безпідставними.

Крім того, колегія суддів зауважує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23.02.2021 №1285-IX статтю 91 Закону України «Про державну службу» доповнено частиною дев`ятою, відповідно до якої повноваження керівника державної служби у Державному бюро розслідувань здійснюють директор Державного бюро розслідувань та директори територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Разом з тим особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин 1, 2 і 3 статті 492, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус (частина 4 статті 40 Кодексу законів про працю України).

Водночас, згідно частин другої та третьої статті 492 Кодексу законів про працю України, на яку, так само як і на статтю 40 цього Кодексу посилається позивач, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Наразі, колегія суддів зауважує, що законом, який регулює статус позивача в частині особливостей звільнення у межах спірних правовідносин є Закон України «Про державну службу».

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу», (у редакції, чинній як на момент попередження про позивача про його наступне звільнення, так і на момент прийняття спірного наказу), суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Наразі, побудована законодавцем конструкція норми з використанням словосполучення «може пропонувати» свідчить про те, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення або керівника державної служби.

Водночас, вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення. Таким чином, відповідач не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у ДБР.

За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, викладені в постановах Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №640/11024/20 та від 29.12.2021 у справі №420/3825/20.

Відтак, при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», вказані положення Кодексу законів про працю України не застосовуються, так само як і норми пункту 7 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 414, відповідно до якого особи, які працюють в умовах режимних обмежень, мають переважне право залишатися на роботі у разі вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що норми частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» не скасовувались та неконституційними не визнавались, а відтак немає підстав вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби у Державному бюро розслідувань, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком, що, на переконання суду, є дискреційними повноваженнями відповідного органу.

Разом з тим, позивач не був позбавлений права брати участь у відкритому конкурсі на зайняття посад рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань та його територіальних органів.

Викладені обставини та додані докази свідчать про відсутність порушень норм Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та Кодексу законів про працю України при прийнятті оскаржуваного наказу від 24 лютого 2021 року № 38-ос, відтак колегія суддів вважає, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.

Щодо доводів позивача про поширення на нього передбачених пп.пп. 3 та 4 п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 03 грудня 2019 року № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» гарантій, колегією суддів встановлено наступне.

Згідно з вказаних положень, з дня набрання чинності цим Законом: директори територіальних управлінь та інші працівники Державного бюро розслідувань продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін (пп. 3); працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань (пп. 4).

Так, встановлена пп. 3 гарантія безпосередньо застосована до позивача, оскільки після набрання чинності Законом України № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» він продовжував здійснювати свої повноваження до його звільнення з підстав, які наведені вище.

Проте, передбачена пп. 4 гарантія на позивача не розповсюджується, оскільки стосується слідчих та оперуповноважених, які перемогли у відповідних конкурсах.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ відповідача від 24.02.2021 № 38-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині звільнення позивача виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині поновлення позивача на роботі зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 310, 315-316, 321-322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: В.Ю. Ключкович

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 28.06.2022р.)