Справа № 600/460/22-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/460/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до 7 Прикордонного карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 7 Прикордонного карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 04 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 13 квітня 2022 року в задоволенні клопотання 7 Прикордонного карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.

Ухвалою суду від 13 квітня 2022 року клопотання представника ОСОБА_1 про залучення у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача та залучення співвідповідача у цій справі повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою суду від 05 травня 2022 року клопотання представника ОСОБА_1 про залучення у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, та залучення співвідповідача у цій справі задоволено частково. Залучено 31 прикордонний загін імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до участі у даній справі як співвідповідача. Встановлено строки для подання заяв по суті справи. Відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про залучення Адміністрацію Державної прикордонної служби України до участі у розгляді даної справи як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Згідно позовної заяви у новій редакції від 27 січня 2022 року та з урахуванням уточнень, наведених у відповідях на відзиви від 31 березня 2022 року та від 10 червня 2022 року, позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову 7 Прикордонного карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, оформлену листом №12/20157 від 19 серпня 2021 року про відмову у зарахуванні ОСОБА_1 в загальний строк військової служби навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут з 21вересня 1990 року по 12 червня 1993 року;

- зобов`язати 7 Прикордонний карпатський загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України зарахувати до загального військового стажу перебування на військовій службі час навчання ОСОБА_1 у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут з 21 вересня 1990 року по 12 червня 1993 року та провести перерахунок вислуги років із внесенням змін до всіх облікових документів особової справи ОСОБА_1 ;

- стягнути з 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України інфляційні витрати за період з 01 липня 2015 року по 19 серпня 2017 року у сумі 38373,06 грн та 3% річних від простроченої суми за період з 01 липня 2015 року по 19 серпня 2017 року у сумі 7547,74 грн.

В обґрунтування заявлених вимог, враховуючи надані у відповідях на відзиви доводи, зазначено про безпідставність відмови 7 Прикордонного карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, у якому позивач проходив військову службу, у зарахуванні ОСОБА_1 в загальний строк військової служби навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут з 21 вересня 1990 року по 12 червня 1993 року, оскільки постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2008 року у справі №2а-156/2008 зобов`язано командира військової частини НОМЕР_2 зарахувати періоди навчання позивача у Львівській республіканській школі-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою з 21 вересня 1990 року по 12 червня 1993 року у загальний стаж військової служби. На думку позивача, вказана постанова суду має преюдиційний характер, адже встановлює факт навчання ОСОБА_1 у Львівській республіканській школі-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою, яка була перейменована на Львівський військовий ліцей з посиленою військовою підготовкою імені Героїв Крут, з 21 вересня 1990 року по 12 червня 1993 року та зобов`язує врахувати вказаний термін навчання в загальний стаж військової служби. Вказано, що оскільки збільшиться загальний стаж військової служби ОСОБА_1 , то відповідач зобов`язаний буде провести перерахунок вислуги років та внести зміни до всіх облікових документів особової справи позивача, адже відмова у зарахуванні часу його навчання порушує права ОСОБА_1 як військовослужбовця та призвела до неправильного обрахунку строку військової служби та неправильного визначення розміру виплати надбавки до грошового утримання за вислугу років.

Також в обґрунтування заявлених позовних вимог вказано про те, що в період 2015-2017 років ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді начальника контактного пункту "Порубне" 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Згідно довідки про нараховану індексацію за 2015-2017 року, виданої 31 прикордонним загоном імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, загальна сума невиплаченої ОСОБА_1 індексації становить 38373,06 грн. Оскільки така безпідставно не була виплачена, то позивач вважає, що має право на стягнення указаної суми в судовому порядку. При цьому, з посиланням на норми Цивільного кодексу України, позивач вказує і про наявність підстав для стягнення 3% річних від простроченої суми. Водночас у відповіді на відзив від 10 червня 2022 року вказано, що відповідачем при нарахуванні та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення у розмірі 25114,36 грн згідно довідки №92 від 15 лютого 2022 року та квитанції від 25 червня 2020 року відповідачем неправильно було визначено базовий місяць. Позивач вважає, що базовим місяцем для проведення індексації грошового забезпечення має встановлюватись «січень 2008 року».

Відповідач - 7 Прикордонний карпатський загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, у поданому до суду відзиві на позовну заяву щодо задоволення заявлених позовних вимог заперечував у зв`язку з їх безпідставністю та просив суд у задоволенні позову відмовити повністю. Відповідачем зазначено про відсутність у нього правових підстав для зарахування ОСОБА_1 в загальний строк військової служби навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут з 21 вересня 1990 року по 12 червня 1993 року.

Відповідач - 31 прикордонний загін імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, у поданому до суду відзиві на позовну заяву щодо задоволення заявлених позовних вимог про стягнення індексації грошового забезпечення у сумі 38373,06 грн та 3% річних від простроченої суми у сумі 7547,74 грн заперечував. При цьому зазначено про нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з липня 2015 року по липень 2017 року (період проходження позивачем військової служби до звільнення з військової частини 2195) у розмірі 25114,36 грн, що підтверджується довідкою №92 від 15 лютого 2022 року та платіжним дорученням №1508 від 25 червня 2020 року. Крім цього, вказано про безпідставність позовних вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми, оскільки норми Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до відносин між державою та позивачем як військовослужбовцем у зв`язку із виконанням ним свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Вказаний відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу, з якої у серпні 2021 року звільнений у зв`язку із закінченням строку контракту та наказом 7 Прикордонного карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 31 серпня 2021 року №286-ос виключений зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.

Згідно наявних у справі матеріалів 05 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Львівського прикордонного загону із рапортом, в якому просив зарахувати йому до вислуги років період навчання у Львівській республіканській школі-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою з 21 вересня 1990 року по 12 червня 1993 року в строк військової служби та зарахувати вказаний термін навчання у загальний стаж військової служби. До вказаного рапорту додано рішення суду №2а-156/2008.

Листом від 19 серпня 2021 року №12/20157 «Про надання відповіді» 7 Прикордонний карпатський загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України повідомив ОСОБА_1 про те, що його рапорт задоволенню не підлягає, оскільки рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2008 року у справі №2а-156/2008 стосується іншого суб`єкта владних повноважень.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до командира військової частини НОМЕР_2 на неправомірні дії та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2008 року у справі №2а-156/2008 позов задоволено. Визнано неправомірним дії командира військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у зарахуванні навчання у Львівській республіканській школі-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою з 21 вересня 1990 року по 12 червня 1993 року в строк військової служби та зобов`язано його зарахувати вказаний термін навчання у загальний стаж військової служби.

Назване рішення суду набрало законної сили 14 березня 2008 року, про що зазначено на копії судового рішення, наявної у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, отримавши лист від 19 серпня 2021 року №12/20157, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом, у якому просить суд: визнати протиправною відмову 7 Прикордонного карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, оформлену листом №12/20157 від 19 серпня 2021 року про відмову у зарахуванні ОСОБА_1 в загальний строк військової служби навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут з 21вересня 1990 року по 12 червня 1993 року; зобов`язати 7 Прикордонний карпатський загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України зарахувати до загального військового стажу перебування на військовій службі час навчання ОСОБА_1 у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут з 21 вересня 1990 року по 12 червня 1993 року та провести перерахунок вислуги років із внесенням змін до всіх облікових документів особової справи ОСОБА_1 .

З огляду на наведені обставини справи та заявлені позовні вимоги у вказаній вище частині, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних та юридичних осіб з органом державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), органом місцевого самоврядування, їх посадовою чи службовою особою, іншим суб`єктом при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій або наданні адміністративних послуг. Адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень. При цьому рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути оскаржено, у контексті положень Кодексу адміністративного судочинства України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії. Під рішенням розуміється владне волевиявлення суб`єкта владних повноважень, викладене за встановленою формою, спрямоване на врегулювання тих чи інших суспільних відносин, що має обов`язковий характер та породжує певні правові наслідки.

На переконання суду, сам по собі лист 7 Прикордонного карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 19 серпня 2021 року №12/20157 «Про надання відповіді» не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, адже не є актом правозастосування.

Такий лист не створює конкретних правових наслідків для позивача, а носить лише інформаційний характер, оскільки не породжує виникнення, зміну або припинення прав, обов`язків позивача. Він містить, по суті, інформацію, надану ОСОБА_1 , про те, що рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2008 року у справі №2а-156/2008, на яке він і посилався у рапорті від 05 серпня 2021 року, стосується іншого суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи наведене, помилковою є позиція позивача щодо оскарження листа 7 Прикордонного карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 19 серпня 2021 року №12/20157 «Про надання відповіді» як рішення суб`єкта владних повноважень про відмову у зарахуванні ОСОБА_1 в загальний строк військової служби навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут з 21вересня 1990 року по 12 червня 1993 року.

Зміст наявного у справі рапорту від 05 серпня 2021 року, відповіді на нього, оформленої листом від 19 серпня 2021 року №12/20157, та доводів позовної заяви свідчать про те, що позивач, фактично, не погоджується з тим, що 7 Прикордонний карпатський загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України не виконує судове рішення у справі №2а-156/2008, яке набрало законної сили.

У зв`язку з цим варто зазначити, що у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем у справі №2а-156/2008 постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2008 року, ОСОБА_1 не позбавлений права на звернення до суду із заявою (заявами) для вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судового рішення у названій адміністративній справі (розділ IV Кодексу адміністративного судочинства України). Зокрема, позивач має право на звернення із заявами про видачу виконавчого листа у справі №2а-156/2008; про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання; зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення; заміну сторони виконавчого провадження; встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі.

Водночас, оскільки питання наявності правових підстав для зарахування до загального військового стажу час навчання ОСОБА_1 у Львівській республіканській школі-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою (в подальшому була перейменована на Львівський військовий ліцей з посиленою військовою підготовкою імені Героїв Крут) з 21 вересня 1990 року по 12 червня 1993 року, яке ставиться у цьому позові, уже було вирішено в судовому порядку, про що свідчить зміст постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2008 року у справі №2а-156/2008, що набрала законної сили, то звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до 7 Прикордонного карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України з позовними вимогами, які по своїй суті є аналогічними тим, що розглядалися у справі №2а-156/2008, свідчить про обрання позивачем неправильного способу захисту порушених прав у цих відносинах.

Зазначене є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до 7 Прикордонного карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Стосовно тверджень у позові про те, що постанова суду у справі №2а-156/2008 має преюдиційний характер, то варто зазначити наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин (постанова КАС ВС від 15.10.2019 по справі №813/8801/14).

Суд зауважує, що преюдиція - це встановлене процесуальним законом правило (нетиповий нормативний припис) звільнення від доказування обставин, встановлених в мотивувальній частині рішення суду у цивільній, господарській, адміністративній справі, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, вироком, іншим кримінально-процесуальним актом, коли в силу закону завершення провадження по кримінальній справі не може бути закінчене постановленням вироку про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої їх ухвалено, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиційність (від лат. praejudicio - предрешение) - у процесуальному праві обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набравшим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових актів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів.

Так, постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2008 року у справі №2а-156/2008 встановлено факт того, що ОСОБА_1 з 21 вересня 1990 року по 12 червня 1993 року навчався у Львівській республіканській школі-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою, яка в подальшому була перейменована у Львівський військовий ліцей з посиленою військовою підготовкою імені Героїв Крут.

Саме вказана обставина і є тією, яка не потребує доказуванню у цій справі.

До того ж, відповідачами у даній справі і не заперечується факт навчання позивача з 21 вересня 1990 року по 12 червня 1993 року у Львівській республіканській школі-інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою.

Водночас наявність правових підстав для зарахування ОСОБА_1 вказаного періоду навчання в загальний стаж військової служби не є преюдицією, як помилково вважає позивач, а є висновком суду, зробленим за результатом розгляду справи №2а-156/2008, рішення у якій набрало законної сили. А тому суд не вправі повторно надавати правову оцінку указаному питанню.

Щодо позовних вимог, пред`явлених до 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, то суд зазначає наступне.

З витягу з послужного списку ОСОБА_1 вбачається, що з 05 квітня 2012 року по 19 серпня 2017 року він проходив службу на посаді начальника контактного пункту "Порубне" 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Згідно доданої до позову довідки про нараховану індексацію за 2015-2017 року, виданої 31 прикордонним загоном імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, загальна сума невиплаченої ОСОБА_1 індексації становить 38373,06 грн.

Указане і зумовило звернення позивача до суду з позовними вимогами про стягнення коштів.

Натомість згідно доданої до відзиву довідки №92 від 15 лютого 2022 року про нараховану та виплачену індексацію за 2015-2017 року, виданої 31 прикордонним загоном імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, виплачена ОСОБА_1 індексація становить 25496,81 грн.

У довідці №92 від 15 лютого 2022 року також зазначено, що базовий місяць - листопад 2015 року, заборгованість по виплаті індексації грошового забезпечення відсутня, відповідно до платіжного доручення №1508 від 25 червня 2020 року індексація грошового забезпечення перерахована на картковий рахунок 26 червня 20220 року в сумі 25114,36.

Крім того, до відзиву відповідачем додано платіжне доручення №1508 від 25 червня 2020 року, згідно якого ОСОБА_1 виплачена сума 25114,36 грн.

Вказана обставина позивачем у відповіді на відзив не заперечувалась.

Водночас у відповіді на відзив зазначалось про неправильне та неповне нарахування позивачу індексації грошового забезпечення за період 2015-2017 роки проходження військової служби у 31 прикордонному загоні імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Так, позивач вважає, що базовим місяцем для проведення індексації грошового забезпечення має встановлюватись січень 2008 року.

У зв`язку з наведеними обставинами, встановленими у ході судового розгляду справи, та позицією позивача у спірних відносинах, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначаються Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ).

Відповідно до статті 1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідно до частин другої, третьої статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно зі статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 5 жовтня 2000 року №2017-III (далі - Закон №2017-ІІІ) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Частинами першою, другою статті 19 Закону №2017-ІІІ встановлено, що виключно законами України визначаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; величина порогу індексації грошових доходів громадян; пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання.

Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі - Закон №1282-XII).

Згідно з абзацом другим статті 1 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Частиною шостою статті 2 Закону №1282-XII визначено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону №1282-XII підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VIII від 28 грудня 2014 року статтю 5 доповнено частиною шостою, якою визначено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Згідно з частиною шостою статті 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" (в редакції Закону України №2148-VIII від 03 жовтня 2017 року, чинній з 11 жовтня 2017 року) проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно до статті 6 Закону №1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів: заробітної плати; пенсій; державної соціальної допомоги; стипендій, що виплачуються студентам державних та комунальних вищих навчальних закладів. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Статтею 6 Закону №1282-XII в редакції Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №107-VI від 28 грудня 2007 року (зміну визнано неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22 травня 2008 року) встановлено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів: заробітної плати; пенсій; державної соціальної допомоги; стипендій, що виплачуються студентам державних та комунальних вищих навчальних закладів. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Згідно із статтею 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24 грудня 2015 року, який набрав чинності 01 січня 2016 року, внесено зміни у частину першу статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення": цифри "101" замінено цифрами "103".

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078).

Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078 (в редакції, чинній станом на 15 грудня 2015 року), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року №491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Постановою Кабінету Міністрів України № 77 від 11 лютого 2016 року внесено зміни в абзац 2 пункту 1-1 Порядку №1078, а саме цифри "101" замінено цифрами "103. Вказана редакція пункту 1-1 Порядку №1078 застосовується з 01 січня 2016 року.

Згідно з абзацами першим, другим, п`ятим пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Згідно з пунктом 5 Порядку №1078, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2015 року (до прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови №1013 від 09 грудня 2015 року) у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

Тобто, відповідно до пункту 5 Порядку №1078 (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2015 року, до прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови №1013 від 09 грудня 2015 року) базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення був, в тому числі, місяць зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року №1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів" (далі - Постанова №1013) були внесені значні зміни у Порядок №1078, у зв`язку з чим з 01 грудня 2015 року вступили в дію нові правила індексації заробітної плати.

Так, згідно з пунктом 5 Порядку №1078 (в редакції Постанови №1013) у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Тобто, у зв`язку з прийняттям Постанови №1013 змінилась процедура визначення базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення.

Таким місяцем (базовим) є той, в якому відбулось підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу" збільшено грошове забезпечення військовослужбовців.

Зазначена постанова набрала чинності з дня втрати чинності указів Президента України, що визначають умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу державних органів, але не раніше ніж 01 січня 2008 року.

Указ Президента України "Про внесення зміни до Указу Президента України від 14 квітня 1999 року №379 та визнання такими, що втратили чинність деяких указів Президента України" набрав чинності з 01 січня 2008 року.

Отже, у зв`язку із прийняттям вказаної постанови базовим місцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів позивача є січень 2008 року.

Відповідно до положень Порядку №1078 розрахунок індексу споживчих цін здійснюється наростаючим підсумком, починаючи з місяця наступного за базовим.

В контексті даного періоду ключовим є те, що у зв`язку з прийняттям Постанови №1013 базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення є не місяць зростання грошових доходів військовослужбовця (в тому числі у зв`язку із встановленням надбавок, виплати премії), а саме місяць, в якому відбулось підвищення тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займає військовослужбовець.

Тобто, після прийняття Постанови №1013 місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації військовослужбовців є місяць наступний за місяцем, в якому відбулось підвищення тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займає військовослужбовець згідно з постановою Кабінету Міністрів України.

При цьому, обчислення такого індексу за даними правилами відбувається незалежно від того, коли військовослужбовець прийняти на військову службу, коли перемістився на посаду з більшим посадовим окладом, коли встановлено чергове військове звання або встановлені різні надбавки, доплати і премії.

Відповідно до пункту 3 Постанови №1013 установлено міністрам, керівникам інших центральних органів виконавчої влади, головам обласних, Київської міської державних адміністрацій та інших державних органів у межах передбачених коштів державного бюджету, місцевих бюджетів та власних коштів вжити заходів для підвищення з 1 грудня 2015 року розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати), перегляду розмірів надбавок, доплат, премій, спрямувавши на зазначені цілі всі виплати, пов`язані з сумою індексації, яка склалась у грудні 2015 року, з тим, щоб розмір підвищення всіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015 року перевищив суму індексації, яку йому повинні були виплатити у грудні 2015 року.

Водночас положеннями Постанови №1078 (в редакції Постанови №1013) визначено, що базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення є місяць в якому відбулось підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці є спеціальними по відношенню до положень Постанови №1013.

При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Оскільки спеціальним законом, який визначає базовий місяць для нарахування індексу споживчих цін є Постанова №1078, то саме вказана така і підлягає застосуванню.

Крім цього, суд зазначає, що нарахування суми індексації належить до безпосередніх повноважень відповідача як роботодавця.

Так, з аналізу норм Закону №1282-ХІІІ та Порядку №1078 вбачається, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу, і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача, за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення.

Таким чином, визначення розміру індексації грошового забезпечення, який підлягає виплаті на користь позивача, належить до компетенції відповідача і суд не має повноважень здійснювати його розрахунок до моменту проведення такого розрахунку відповідачем. Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини.

Отже, відповідач, починаючи з грудня 2015 року повинен був застосовувати «січень 2008 року» як базовий місяць для розрахунку індексації грошового забезпечення позивача, оскільки саме з грудня 2015 року застосовуються нові єдині підходи щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення (заробітної плати), затверджені Порядком № 1078.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 10 вересня 2020 року у справі №200/9297/19-а, яку суд враховує при вирішенні спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, і відповідно до якої з 01 грудня 2015 року для нарахування індексації грошового забезпечення як базовий місяць має застосовуватися січень 2008 року.

Відтак, при нарахуванні позивачу індексації грошового забезпечення у період з 01 грудня 2015 року по 19 серпня 2017 року базовим місяцем повинен бути «січень 2008 року», про що, власне, і зазначено у доданій до позову довідці про нараховану індексацію за 2015-2017 роки.

Натомість у доданій до відзиву довідці №92 від 15 лютого 2022 року зазначено уже про нарахування позивачу індексації грошового забезпечення у вказаний вище період із застосуванням базового місяця «листопад 2015 року».

З огляду на викладене суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження ним військової служби у період з 01 грудня 2015 року по 19 серпня 2017 року без застосування базового місяця «січень 2008 року» та для зобов`язання названого відповідача здійснити перерахунок та доплату належної позивачу індексації грошового забезпечення під час проходження ним військової служби у період з 01 грудня 2015 року по 19 серпня 2017 року із застосуванням базового місяця «січень 2008 року».

Вказане, на переконання суду, є належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача у цих спірних відносинах.

При цьому судом враховані приписи статей 9 та 245 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми за період з 01 липня 2015 року по 19 серпня 2017 року, то такі задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, на яку і посилається позивач в обґрунтування указаних позовних вимог, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Поряд з цим, згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Водночас варто зазначити, що позивач проходив військову службу, умови та порядок проходження якої встановлюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до статей 2, 3, 19 якого військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Крім цього, згідно пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року №1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

Викладене дає підстави для висновку про те, що положення Цивільного кодексу України, на які посилається позивач в обґрунтування вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми, не підлягають застосуванню до даних відносин, які виникли у зв`язку із проходженням та звільненням позивача з військової (публічної) служби, та фактично стосуються його грошового забезпечення і врегульовані спеціальними нормами, якими не передбачено підстав для «стягнення 3% річних від простроченої суми».

Позивачем у цих відносинах обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, що помилково обґрунтований положеннями статті 625 Цивільного кодексу України.

З огляду на наведене, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми.

При цьому суд погоджується із твердженням відповідача у відзиві про те, що позивач не позбавлений права на звернення до суду із позовом про стягнення грошового забезпечення у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог. Відповідно, доводи відповідачів, викладені у відзивах, свідчать про відсутність правових підстав для задоволення усіх заявлених вимог.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Так, згідно частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Беручи до уваги наведені приписи та зважаючи на те, що судом відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до 7 Прикордонного карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, за які сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн, що вбачається зі змісту заяви від 28 січня 2022 року та квитанції від 28 січня 2022 року, водночас судом частково задоволено позовні вимоги, пред`явлені до 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, за які також сплачено судовий збір у розмірі 992,40, що вбачається зі змісту заяви від 28 січня 2022 року та квитанції від 28 січня 2022 року, то наявні підстави для стягнення з 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судового збору у розмірі 496,20 грн (992,40/2).

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до 7 Прикордонного карпатського загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження ним військової служби у період з 01 грудня 2015 року по 19 серпня 2017 року без застосування базового місяця «січень 2008 року».

Зобов`язати 31 прикордонний загін імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок та доплату належної ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення під час проходження ним військової служби у період з 01 грудня 2015 року по 19 серпня 2017 року із застосуванням базового місяця «січень 2008 року».

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Cтягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - 31 прикордонного загону імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 496 грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 28 червня 2022 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), відповідачі - 7 Прикордонний карпатський загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (79010, м. Львів, вул. Личаківська, 74, ), 31 прикордонний загін імені генерал-хорунжого Олександра Пилькевича Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (58003, м. Чернівці, вул. Герцена, 2А, ).

Суддя О.П. Лелюк