Справа № 420/12986/21
Суддя: Цховребова М.Г.
Дата ухвалення: 2022-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Цховребової М.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України, в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії відповідача, які виразились у відмові нарахувати та виплатити позивачу за період з 01 грудня 2015 року по 27 травня 2020 року індексацію грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з визначенням місяців, в яких відбулось підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року та березень 2018 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу за період з 01 грудня 2015 року по 27 травня 2020 року включно із застосуванням місяців для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базових місяців) - січень 2008 року та березень 2018 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

Ухвалою суду від 02.08.2021 року: відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено, що справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно зі змістом адміністративного позову, позивач просить суд задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, з таких підстав:

- ОСОБА_1 (далі - позивач) проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 Міністерства оборони України (далі - відповідач) та наказом № 27-РС від 28 травня 2020 року прапорщика ОСОБА_1 , техніка відділення управління батальйону зв`язку та автоматизованих систем управління звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» за станом здоров`я п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з вислугою років у ЗС: календарна - 20 років 03 місяці, пільгова - відсутня, загальний трудовий стаж: 27 років 10 місяців, та з 27 червня 2020 року позивач справу та посаду здав, його було направлено для зарахування на військовий облік до Малиновського РТЦК та СП м. Одеси, з 27 червня 2020 року позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення;

- при цьому, за період з 01 грудня 2015 року по 27 травня 2020 року ОСОБА_1 не в повному обсязі була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення. Відповідно до грошового атестату ОСОБА_1 виплачено індексацію грошового забезпечення до 27 червня 2020 року в сумі 194 (сто дев`яносто чотири) грн.;

- 17 травня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому за період з 01 грудня 2015 року по 27 травня 2020 року індексацію грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з визначенням базових місяців січень 2008 року та березень 2018 року;

- схема посадових окладів осіб військовослужбовців Збройних Сил України затверджена постановою КМ України № 1294 від 07.11.2007, яка набрала чинності з 01.01.2008;

- після прийняття КМ України постанови № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою затверджено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил України, базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям індексації став березень 2018 року;

- на законодавчому рівні розмір посадового окладу військовослужбовців був встановлений у січні 2008 року (постанова КМ України № 1294 від 07.11.2007 р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб») та в подальшому був змінений (зріс) у березні 2018 року (постанова КМ України № 704 від 30.08.2017 р. «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»);

- таким чином, базовими місяцями для нарахування індексації грошового забезпечення військовослужбовців, повинні бути січень 2008 року та березень 2018 року, водночас всі інші місяці у даному проміжку часу не можуть бути базовими для нарахування індексації, оскільки у проміжку січня 2008 року - березня 2018 року посадові оклади військовослужбовців, з яких вираховується індексація, залишалися незмінними;

- тобто з 01 грудня 2015 року по 27 травня 2020 року базовими місяцями для розрахунку індексації грошового забезпечення є січень 2008 року та березень 2018 року;

- однак, листом від 29 червня 2021 р. за вих. 350/304/6/1494/пс відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача, вказавши, що на дійсний час, у зв`язку із здійсненням заходів щодо усунення реальних загроз економічній безпеці України та забезпечення національної безпеки, у тому числі й економічної, що, у свою чергу, безпосередньо впливає на наявний фінансовий ресурс бюджету України, можливості Міністерства оборони України здійснювати виплати індексації грошової забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України з січня 2016 року по лютий 2018 року не було. Також відповідач посилається на роз`яснення Міністерства соціальної політики у своєму листі № 248/1585, та вказує на те, що проведення індексації грошових доходів, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів, тобто у межах коштів передбачених на ці цілі, при цьому, Порядок № 1078 не передбачає механізм нарахування та виплати індексації за попередні періоди;

- незважаючи на наявність спеціального законодавства, зокрема Закону № 2011-ХІІ, яким імперативно визначаються види (складові) грошового забезпечення військовослужбовців, натомість який не врегульовує питання віднесення індексації грошового забезпечення до видів грошового забезпечення військовослужбовців, при вирішенні цього питання слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи(суті), зокрема Закону № 2017-ІІІ, Закону № 1282-ХІІ та Порядку № 1078;

- субсидіарне застосування зазначених норм права дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, а тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців, як складова конституційного права та соціальний захист;

- тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті;

- висновки про віднесення індексації грошового забезпечення до видів грошового забезпечення та обов`язковість її нарахування та виплату знайшли своє відображення в постановах Верховного Суду від 3 квітня 2019 року по справі № 638/9697/17 та від 19 липня 2019 року по справі № 240/4911/18;

- приймаючи до уваги, що останнє перед оспорюваним періодом підвищення посадових окладів військовослужбовців відбулось з 1 січня 2008 року (постанова Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 (далі - Постанова № 1294)), то базовим місяцем у випадку нарахування позивачу індексації грошового забезпечення має бути січень 2008 року;

- відповідно до пункту 14 Порядку № 1078, роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики;

- в своєму листі від 28.01.2019 року за вих. № 6/0/215-19 Мінсоцполітики роз`яснює, що згідно з пунктом 10 Порядку № 1078, для військовослужбовця, якого прийнято на новостворену посаду у зв`язку із затвердженням змін до штатного розпису, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації його грошового забезпечення, має здійснюватися з місяця, наступного за місяцем останнього підвищення посадових окладів військовослужбовців відповідно до рішення Уряду;

- даний висновок знайшов своє відображення в Роз`ясненні Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 11.04.2019 року № 248/2839 щодо індексації грошового забезпечення військовослужбовців Збройних сил України (далі - Роз`яснення № 248/2839), в якому, зокрема, вказується, що місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення для всіх військовослужбовців (незалежно від того, коли військовослужбовець прийнятий на військову службу, коли перемістився на посаду з більшим посадовим окладом, коли присвоєно чергове військове звання або встановлені різні надбавки та доплати і премії) буде місяць, наступний за місяцем, в якому відбулось підвищення посадових окладів для військовослужбовців згідно з постановою Кабінету Міністрів України;

- тобто в Роз`ясненні № 248/2839 директор Департаменту фінансів Міністерства оборони України довів до підлеглих органів військового управління порядок застосування Порядку № 1078, із змінами;

- якщо ж дослідити історію пункту 5 Порядку № 1078, зокрема його абзацу першого, то вперше такий вид грошових доходів, як «оклад» в ньому з`являється з внесенням змін до нього постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року № 1013 (далі - Постанова № 1013) та викладенням його в такій редакції: «У разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків»;

- наступні зміни в абзац перший пункту 5 Порядку № 1078 були внесені постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2018 року № 141, після чого він отримав редакцію: «У разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків»;

- як вбачається з аналізу вказаних редакцій абзацу першого пункту 5 Порядку № 1078, зміни 2018 року полягали у виключенні з тексту таких видів грошових доходів, як «пенсій або щомісячного довічного грошового утримання»;

- за таких обставин, Роз`яснення № 248/2839 стосуються і порядку нарахування індексації з грудня 2015 року, тобто з моменту початку застосування Постанови № 1013 (пункт 6 постанови);

- крім того, листом від 03.08.2020 року № 220/4621 Міністерство соціальної політики України на звернення Міністерства оборони України повідомило, що починаючи з грудня 2015 року, з метою забезпечення єдиних умов нарахування індексації для усіх військовослужбовців, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення має здійснюватись з місяця, наступного за місяцем останнього підвищення посадових окладів військовослужбовців відповідно до рішення Уряду. Тобто, станом на 2015-2018 роки такими місяцями при проведенні індексації є січень 2008 року та березень 2018 року;

- дана інформація знайшла своє відображення в доповіді тимчасово виконуючого обов`язки директора Департаменту юридичного забезпечення Міністерства оброни України на ім`я Державного секретаря Міністерства оборони України за вих. № 298/ПУ/1402 від 16.11.2020 року (Додаток 6);

- з огляду на викладене та враховуючи, що наступне підвищення посадових окладів військовослужбовців відбулось з 1 березня 2018 року (постанова Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 (далі - Постанова № 704)), керуючись вимогами Закону № 1282-ХІІ, Порядку № 1078 та приймаючи до уваги Роз`яснення № 248/2839, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення позивача повинно здійснюватися наростаючим підсумком починаючи з 1 січня 2008 року, тобто з моменту підвищення посадового окладу згідно з Постановою № 1294, та діяти до 28 лютого 2018 року, тобто до моменту підвищення посадового окладу згідно з Постановою № 704;

- а загальний розмір індексації, що повинен бути сплачений позивачу, має бути обчислений шляхом підсумовування утворених наростаючим підсумком щомісячних сум індексацій за період з 01 грудня 2015 року по 01 березня 2018 року, починаючи від суми індексації, що утворилася наростаючим підсумком з 01.01.2008 року, тобто з моменту підвищення посадових окладів Постановою № 1294 до моменту початку дії Порядку № 1078 в редакції від 09.12.2015 року та з 01 березня 2018 року по 27 травня 2020 року, починаючи від суми індексації, що утворилася наростаючим підсумком з 01 березня 2018 року;

- приймаючи до уваги викладене, відповідач мав здійснити нарахування індексації грошового забезпечення позивачу з визначенням місяців, в яких відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, виключно січень 2008 року та березень 2018 року.

Згідно зі змістом відзиву на позовну заяву, відповідач вважає, позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з таких підстав:

- за сталою судовою практикою повноваження щодо нарахування індексації грошового забезпечення позивачу належить до дискреційних повноважень військової частини;

- адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України;

- завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади;

- принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства;

- так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" установив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України (254к/96-ВР) є найважливішою функцією держави;

- при цьому, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист;

- на побутовому рівні це означає, що визначений законами розмір соціальних виплат з Україні має здійснюватися в межах реальних можливостей Державного бюджету України на поточний рік;

- разом з тим, Конституційний Суд України цьому ж рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011 дійшов висновку, що метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій (пункт 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 у справі про соціальні гарантії громадян);

- бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами, держава прагне до збалансованості бюджету України (частина перша, третя статті 95 Основного Закону України);

- у Рішенні від 27 листопада 2008 року № 26рп/2008 у справі про збалансованість бюджету Конституційний Суд України вказав, що положення частини третьої статті 95 Конституції України щодо прагнення держави до збалансованості бюджету України у системному зв`язку з положеннями частини другої цієї статті, статті 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну і видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними. У Рішенні від 16 березня 2004 року № 6-рп/2004 у справі про друковані періодичні видання Конституційний Суд України також наголосив, що прагнення держави до збалансованості та наповнення бюджету України реалізується через визначення джерел надходження до державного бюджету і потреб на видатки;

- з огляду на зазначене Конституційний Суд України розглядає принцип збалансованості бюджету як один з визначальних поряд з принципами справедливості та пропорційності (розмірності) у діяльності органів державної влади, зокрема в процесі підготовки, прийняття та виконання державного бюджету на поточний рік. У пункті 11 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України встановлено, що предметом регулювання закону про Державний бюджет України є додаткові положення, що регламентують процес виконання бюджету;

- у відповідності до ст. 151-2 Конституції України від 28.06.1996 № 254к/96-ВР рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені;

- відсутність відповідних коштів, спрямованих на реалізацію права позивача та фактичної виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 05.01.2016 по 21.09.2019 обумовлена різким ускладненням на початку березня 2014 року внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, політичної та збройної агресії Російської Федерації проти України, що є реальними загрозами економічній безпеці України;

- відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-ХІІ особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;

- так, у зв`язку з різким ускладненням на початку березня 2014 року внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, 17.03.2014 виконувачем обов`язків Президента України було видано «Указ № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", з моменту дії якого - з 18.03.2014 розпочалася антитерористична операція, а в подальшому розпочалась операція Об`єднаних сил (далі за текстом - ООС) на території Донецької та Луганської областей та Збройні Сили України планомірно почали переходити на штати воєнного часу, а отже, у такий спосіб та за таких обставин в Україні з 18.03.2014 розпочались умови особливого періоду;

- таку правову позиції сформулював Верховний Суд у своєму листі від 13.07.2018 № 60-1543/0/2-18. Окрім наведеного листа, таку саму правову позицію викладено і в постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4457св18), від 14.02.2018 у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18), від 20.02.2018 у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18), від 21.02.2018 у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св18), від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17), від 20.06.2018 у справі № 323/1252/17 (касаційне провадження № 61-844св17) та ін.;

- таким чином, Верховний Суд, забезпечуючи єдність правозастосовної практики, дотримується правової позиції, згідно з якою наразі особливий період в Україні діє;

- разом з тим, рішень про повну демобілізацію та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України до дійного часу не приймав, що узгоджується з сталою практикою Верховного Суду, та прямо вказано у постанові Верховного суду від 20.06.2018 у справі № 323/1252/17 (касаційне провадження № 61-844св17);

- у відповідності до ст. 7 Закону № 2268-УІІІ для забезпечення національної безпеки, зокрема державної, економічної, інформаційної, гуманітарної та екологічної відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях органи сектору безпеки і оборони, інші державні органи України, їх посадові особи здійснюють заходи для відновлення територіальної цілісності України, а також забезпечують комплексний розвиток безпекової, економічної, інформаційно-телекомунікаційної, соціальної та гуманітарної інфраструктури на територіях, прилеглих до тимчасово окупованих територій в Донецькій та Луганській областях, реалізують відповідно до документів стратегічного оборонного планування заходи зі зміцнення оборонних і безпекових спроможностей України;

- більше того, наразі, відповідно до ст. 6 Закону № 2268-VІІІ основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є сприяння забезпеченню соціально-економічних, екологічних та культурних потреб, зокрема шляхом реалізації заходів, визначених центральним органом виконавчої влади України, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій, на виконання відповідних рішень Кабінету Міністрів України;

- водночас, у відповідності до абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України;

- Департаментом фінансів Міністерства оборони України у своєму листі від 23.06.2018 № 248/1485 було роз`яснено, що в силу ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах бюджетних асигнувань на грошове забезпечення, затверджених для бюджетних установ у кошторисах;

- відповідно до ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 № 1282-ХІІ (далі за текстом - Закон № 1282-ХІІ) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі за текстом - Порядок № 1078), індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів;

- у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року - лютому 2018 року в Міністерства оборони України не було;

- вказані обставини щодо відсутності відповідних асигнувань на виплату військовослужбовцям індексації грошового забезпечення за період з 30.06.2016 по 01.11.2018 підтверджуються листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 31.07.2019 № 0290/М-1178/1054;

- крім того, відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики від 08.08.2017 №№ 13700/з, 78/0/66-17 механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає;

- відповідно до ст. 6 Закону № 1282-ХІІ порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України;

- згідно п. 14 Порядку № 1078 роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Міністерство соціальної політики;

- в роз`ясненнях Міністерства соціальної політики, на які посилається Департамент фінансів Міністерства оборони України у своєму листі від 23.06.2018 № 248/1485, також вбачається, що проведення індексації грошових доходів, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів, тобто у межах коштів передбачених на ці цілі, при цьому, Порядок № 1078 не передбачає механізм нарахування та виплати індексації за попередні періоди;

- тож, на дійсний час, у зв`язку із здійсненням заходів щодо усунення реальних загроз економічній безпеці України та забезпечення національної безпеки, у тому числі й економічної, що, у свою чергу, безпосередньо впливає на наявний фінансовий ресурс бюджету України, можливості Міністерства оборони України здійснювати виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України з січня 2016 року по лютий 2018 року не було;

- таким чином, військова частина НОМЕР_2 щодо ОСОБА_1 діяла виключно у правовому полі, сумлінно дотримуючись вимог законодавства, протиправних дій відносно нього не вчиняла, а відтак у задоволенні його позову до військової частини НОМЕР_2 слід відмовити повністю.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані пояснення, а також докази в їх сукупності, суд встановив таке.

Відповідно до витягу із наказу Командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 28 травня 2020 року № 27-РС (а.с.14), наказано, зокрема:

- відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» нижчепойменованих осіб рядового, старшинського і сержантського складу звільнити з військової служби:

у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я):

- прапорщика ОСОБА_1 , техніка відділення інформаційно-телекомунікаційних мереж центру автоматизованих систем управління батальйону зв`язку та автоматизованих систем управління.

Згідно з витягом із наказу Командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 26.06.2020 № 134 (а.с.13), наказано, зокрема:

- прапорщика ОСОБА_1 , техніка відділення обслуговування та ремонту центру автоматизованих систем управління батальйону зв`язку та автоматизованих систем управління, яка звільнена наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 28 травня 2020 року № 27-РС (а.с.14) з військової служби у відставку та підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з правом носіння військової форми одягу, вважати такою, що з 27 червня 2020 року справи та посаду здала і направити для зарахування на військовий облік до Малиновського РТЦК та СП м. Одеси;

- з 27 червня 2020 року виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення;

- вислуга років у Збройних Силах становить, календарна - 20 років 04 місяці, пільгова - не має, загальний трудовий стаж - 27 років 11 місяців;

- виплатити премію, передбачену наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 № 260 та постановою Кабінету Міністрів України від 30 липня 2017 № 704 у розмірі 95% посадовою окладу, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% від посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за період з 01 червня по 27 червня 2020 року;

- щорічна основна відпустка за 2020 рік використана тривалістю 30 діб (з 28 травня по 27 червня 2020 року). Виплатити грошову компенсацію за 15 діб невикористаної чергової відпустки за 2020 рік у сумі 6698,37 грн.;

- виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2020 рік, передбачену наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 у розмірі 13593,23 грн.;

- виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 за 2020 рік у сумі 950,00 грн.;

- виплатити грошову компенсацію замість речового майна, належного до видачі, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 «Про затвердження виплати військовослужбовцям Збройних Сил України грошової компенсації вартості за неотримане речове майно», в розмірі 99312, 19 грн. при надходженні кошторисних призначень та коштів згідно наданої заявки;

- виплатити грошову допомогу при звільненні, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393, у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 20 повних календарних років у сумі 135932,30 грн.

Листом від 29 червня 2021 року № 350/304/6/1494/пс (а.с.8-10) відповідач на заяву позивача щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення (а.с.7) повідомив позивачу наступне, зокрема:

- Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" установив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України (254к/96-ВР) є найважливішою функцією держави;

- при цьому, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист;

- на побутовому рівні це означає, що визначений законами розмір соціальних виплат з Україні має здійснюватися в межах реальних можливостей Державного бюджету України на поточний рік;

- разом з тим, Конституційний Суд України цьому ж рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011 дійшов висновку, що метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій (пункт 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 у справі про соціальні гарантії громадян);

- бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами, держава прагне до збалансованості бюджету України (частина перша, третя статті 95 Основного Закону України);

- у Рішенні від 27 листопада 2008 року № 26рп/2008 у справі про збалансованість бюджету Конституційний Суд України вказав, що положення частини третьої статті 95 Конституції України щодо прагнення держави до збалансованості бюджету України у системному зв`язку з положеннями частини другої цієї статті, статті 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну і видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними. У Рішенні від 16 березня 2004 року № 6-рп/2004 у справі про друковані періодичні видання Конституційний Суд України також наголосив, що прагнення держави до збалансованості та наповнення бюджету України реалізується через визначення джерел надходження до державного бюджету і потреб на видатки;

- з огляду на зазначене Конституційний Суд України розглядає принцип збалансованості бюджету як один з визначальних поряд з принципами справедливості та пропорційності (розмірності) у діяльності органів державної влади, зокрема в процесі підготовки, прийняття та виконання державного бюджету на поточний рік. У пункті 11 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України встановлено, що предметом регулювання закону про Державний бюджет України є додаткові положення, що регламентують процес виконання бюджету;

- відповідно до ст. 151-2 Конституції України від 28.06.1996 № 254к/96-ВР рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені;

- відсутність відповідних коштів, спрямованих на реалізацію права позивача та фактичної виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 30.06.20 по 01.11.2018 обумовлена різким ускладненням на початку березня 2014 року внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, політичної та збройної агресії Російської Федерації проти України, що є реальними загрозами економічній безпеці України;

- відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-ХІІ особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;

- так, у зв`язку з різким ускладненням на початку березня 2014 року внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, 17.03.2014 виконувачем обов`язків Президента України було видано «Указ № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", з моменту дії якого - з 18.03.2014 розпочалася антитерористична операція, а в подальшому розпочалась операція Об`єднаних сил (далі за текстом - ООС) на території Донецької та Луганської областей та Збройні Сили України планомірно почали переходити на штати воєнного часу, а отже, у такий спосіб та за таких обставин в Україні з 18.03.2014 розпочались умови особливого періоду;

- таку правову позиції сформулював Верховний Суд у своєму листі від 13.07.2018 № 60-1543/0/2-18;

- окрім наведеного листа, таку саму правову позицію викладено і в постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 131/1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18), від 14.02.2018 у справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження № 61-3951св18), від 20.02.2018 у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18), від 21.02.2018 у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св18), від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17), від 20.06.2018 у справі № 323/1252/17 (касаційне провадження № 61-844св17) та ін.;

- таким чином, Верховний Суд, забезпечуючи єдність правозастосовної практики, дотримується правової позиції, згідно з якою наразі особливий період в Україні діє;

- разом з тим, рішень про повну демобілізацію та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України до дійного часу не приймав, що узгоджується з сталою практикою Верховного Суду, та прямо вказано у постанові Верховного суду від 20.06.2018 у справі № 323/1252/17 (касаційне провадження № 61-844св17);

- згідно преамбули Закону України «Про особливості державної політики забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 № 2268- VIII (далі за текстом - Закон № 2268-VIII) Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України;

- у відповідності до ст. 7 Закону № 2268-VIII, для забезпечення національної безпеки, зокрема державної, економічної, інформаційної, гуманітарної та екологічної відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях органи сектору безпеки і оборони, інші державні органи України, їх посадові особи здійснюють заходи для відновлення територіальної цілісності України, а також забезпечують комплексний розвиток безпекової, економічної, інформаційно-телекомунікаційної, соціальної та гуманітарної інфраструктури на територіях, прилеглих до тимчасово окупованих територій в Донецькій та Луганській областях, реалізують відповідно до документів стратегічного оборонного планування заходи зі зміцнення оборонних і безпекових спроможностей України;

- більше того, наразі, відповідно до ст. 6 Закону № 2268-VІІІ основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є сприяння забезпеченню соціально-економічних, екологічних та культурних потреб, зокрема шляхом реалізації заходів, визначених центральним органом виконавчої влади України, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій, на виконання відповідних рішень Кабінету Міністрів України;

- водночас, у відповідності до абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України;

- Департаментом фінансів Міністерства оборони України у своєму листі від 23.06.2018 № 248/1485 було роз`яснено, що в силу ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах бюджетних асигнувань на грошове забезпечення, затверджених для бюджетних установ у кошторисах;

- відповідно до ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 № 1282-ХІІ (далі за текстом - Закон № 1282-ХІІ) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі за текстом - Порядок № 1078), індексація грошових доходів населення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів;

- у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року - лютому 2018 року в Міністерства оборони України не було;

- вказані обставини щодо відсутності відповідних асигнувань на виплату військовослужбовцям індексації грошового забезпечення за період з 30.06.2016 по 01.11.2018 підтверджуються листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 31.07.2019 № 0290/М-1178/1054;

- крім того, відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики від 08.08.2017 №№ 13700/з, 78/0/66-17 механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає;

- відповідно до ст. 6 Закону № 1282-ХІІ порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України;

- згідно п. 14 Порядку № 1078 роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Міністерство соціальної політики;

- в роз`ясненнях Міністерства соціальної політики, на які посилається Департамент фінансів Міністерства оборони України у своєму листі від 23.06.2018 № 248/1485, також вбачається, що проведення індексації грошових доходів, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів, тобто у межах коштів передбачених на ці цілі, при цьому, Порядок № 1078 не передбачає механізм нарахування та виплати індексації за попередні періоди;

- тож, на дійсний час, у зв`язку із здійсненням заходів щодо усунення реальних загроз економічній безпеці України та забезпечення національної безпеки, у тому числі й економічної, що, у свою чергу, безпосередньо впливає на наявний фінансовий ресурс бюджету України, можливості Міністерства оборони України здійснювати виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України з січня 2016 року по лютий 2018 року не було.

Як додаток до зазначеного листа-відповіді в ньому вказана Картка особового рахунку військовослужбовця № 76 на 1 аркуші. (а.с.10зв.)

Не погоджуючись з діями відповідача, які виразились у відмові нарахувати та виплатити позивачу за період з 01 грудня 2015 року по 27 травня 2020 року індексацію грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з визначенням місяців, в яких відбулось підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року та березень 2018 року, позивач звернувся до суду із вищенаведеними вимогами.

На доведення обставин, на яких ґрунтуються вимоги, позивачем суду також надано, зокрема, копії (а.с.11, 12, 15):

- Картки особового рахунку військовослужбовця № 76 за 2016-2020 р.р., згідно з даними якої індексація за розрахунковий період:

- січень 2016 року - листопад 2018 року - не нарахована;

- грудень 2018 року - червень 2020 року - нарахована;

- Розрахунку 836 загального страхового стажу (в календарному обчисленні) на пенсію за вислугою строків;

- Грошового атестату.

На доведення обставин, на яких ґрунтуються заперечення, відповідачем суду надано, зокрема, копії (а.с.33, 34):

- Картки особового рахунку військовослужбовця № 76 за 2015-2020 р.р., згідно з даними якої індексація за розрахунковий період:

- грудень 2015 року - нарахована;

- січень 2016 року - листопад 2018 року - не нарахована;

- грудень 2018 року - червень 2020 року - нарахована;

- Розрахунку індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.12.2015 по 27.06.2020 року, згідно з яким, зокрема:

- базовий місяць для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації - лютий 2015 р. (місяць, в якому відбулося підвищення грошових доходів), згідно пунктів 3, 5 Постанови КМУ № 1078 від 17.07.2003 р.;

- базовий місяць для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації - січень 2016 р. (місяць, в якому відбулося підвищення грошових доходів), згідно пунктів 3, 5 Постанови КМУ № 1078 від 17.07.2003 р.;

- базовий місяць для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації - березень 2018 р. (місяць, в якому відбулося підвищення грошових доходів), згідно пунктів 3, 5 Постанови КМУ № 1078 від 17.07.2003 р. зі змінами;

- індексація за лютий - грудень 2015 року виплачена з урахуванням фіксованої індексації в сумі 201,23 грн. (базовий місяць лютий 2015 року - підвищення грошових доходів);

- індексація за червень 2020 року виплачена по 27.06.2020 року (дата звільнення з військової служби);

- виплачено індексації грошових доходів (грн.), зокрема, 12 місяць 2015 року: коефіцієнт індексації - 29,1, сума - 602,23 грн.; 2016 рік: сума - 0,00 грн.; 2017 рік: сума - 0,00 грн.; 1-11 місяці 2018 року: сума - 0,00 грн.; 12 місяць 2018 року: коефіцієнт індексації - 3,7, сума - 71,08 грн.; 1-2 місяці 2019 року: коефіцієнт індексації - 3,7, сума - 71,08 грн.; 3-6 місяці 2019 року: коефіцієнт індексації - 7,0, сума - 134,47 грн.; 7-11 місяці 2019 року: коефіцієнт індексації - 10,3, сума - 206,72 грн.; 12 місяць 2019 року: коефіцієнт індексації - 10,3, сума - 216,51 грн.; 1-5 місяці 2020 року: коефіцієнт індексації - 10,3, сума - 216,51 грн.; 6 місяць 2020 року: коефіцієнт індексації - 10,3, сума - 194,86 грн.; 7-12 місяці 2020 року: сума - 0,00 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України (в редакції, чинній до 01.01.2022 року), у таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України (в редакції, чинній з 01.01.2022 року), суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Частиною 1 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Спірні правовідносини врегульовано законодавством (чинним та у редакції станом на момент виникнення відповідних правовідносин):

Відповідно до ст.ст. 18, 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 5 жовтня 2000 року № 2017-III, зокрема, законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Виключно законами України визначаються величина порогу індексації грошових доходів громадян.

Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Відповідно до ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ (далі - Закон № 1282-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ст. 4 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. (ч. 1 ст. 4 Закону № 1282-XII в редакції, чинній до 01.01.2016 року)

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. (ч. 1 ст. 4 Закону № 1282-XII в редакції, чинній з 01.01.2016 року)

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення регулюються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 (далі - Порядок № 1078), і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Згідно з п. 1-1 Порядку № 1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються, в тому числі грошове забезпечення.

Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Таким чином, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

В свою чергу суд зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Посилання відповідача, як на підставу ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення, на те, що: у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року - лютому 2018 року в Міністерства оборони України не було; в Україні діє особливий період, тощо - є необґрунтованими, недоведеними та безпідставними, з таких підстав.

Так, положеннями Закону № 1282-XII та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами, у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідачем не надано жодних належних доказів відсутності фінансового ресурсу для виплати індексації грошового забезпечення, а також не надано доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.

Також, у рішеннях Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 та від 23.03.2002 № 5-рп/2002 суд зазначив, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності громадян, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань, тощо, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст. 6 КАС України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу (див. рішення щодо прийнятності у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland) [ВП], заява №31443/96, пункт 98, ECHR 2002-X).

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 зазначив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату відповідних надбавок, вносячи про це відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення).

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

За певних обставин "легітимне очікування" на отримання "активу" також може захищатися ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "легітимне очікування", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (див. mutatis mutandis рішення у справі "Суханов та Ільченко проти України" від 26 червня 2014 року (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, заяви № 68385/10 та № 71378/10, §35)).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Зміст зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції ( 995_004 ) залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (див. згадане вище рішення у справі Кудли, пп. 157-158; та рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2) (Wasserman v. Russia) (no. 2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).

Враховуючи норми ч. 3 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ, абз. 1-2 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, відсутність механізму нарахування індексації грошового забезпечення та незакладення до бюджету коштів для виплати індексації не позбавляють відповідача обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.

Між тим, відсутність бюджетного фінансування вказаної витрати не позбавляє позивача права на її отримання і не звільняє від обов`язку її виплачувати.

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 825/874/17.

При цьому, суд також не бере до уваги посилання представника відповідача на листи Міністерства соціальної політики України, з тих підстав, що листи міністерств та інших центральних органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами у розумінні статті 117 Конституції України, носять лише та виключно рекомендаційний, а не обов`язковий до виконання, характер, а відтак вони не є джерелом права відповідно до статті 7 КАС України

Разом з тим, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Предметом заявленого позивачем позову є визнання протиправними дій відповідача за весь заявлений у позові період.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до Карток особового рахунку військовослужбовця № 76 та Розрахунку індексації грошового забезпечення позивача, за період, зокрема, з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.

Отже, з встановлених судом обставин вбачається пасивна поведінка відповідача.

Пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, тобто не вчинення ним дій за наявності нормативно визначеного обов`язку їх вчинити, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної особи, прав та інтересів юридичної особи - це бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи з наведеного, керуючись положеннями ч. 2 ст. 9 КАС України, в даному випадку адміністративний позов підлягає задоволенню щодо зазначеного періоду у встановлений судом спосіб.

Аналіз положень Закону № 1282-XII та Порядку № 1078 дає підстави для висновку про те, що встановлення місяця підвищення (базового місяця) належить до компетенції відповідного суб`єкта владних повноважень. Суд не має повноважень визначати базовий місяць та суму індексації грошового забезпечення. Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини. Проте, у даній справі таке нарахування відповідачем здійснено ще не було.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що суд не може зобов`язати відповідача визначити стосовно вищезазначеного періоду певний місяць як базовий (в даному випадку січень 2008 року), оскільки дане питання належить виключної компетенції відповідача.

Індексація грошового забезпечення повинна бути виплачена на день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

За таких умов, з урахуванням положень Порядку № 1078, Закону України № 1282-XII та встановленої судом протиправної бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення, належним є зобов`язання відповідача вчинити відповідні дії за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, оскільки задоволення позовних вимог в такому вигляді належним чином захищає права позивача та не втручається у дискреційні повноваження відповідача.

Разом з тим, оскільки нарахування та виплата індексації за цим рішенням за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року здійснено не було, суд вважає, що позовні вимоги в частині застосування місяця підвищення окладу (базового місяця) січень 2008 року для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення та стягнення розрахованої позивачем суми, є передчасними та задоволенню не підлягають.

Щодо решти періодів, заявлених у позові: грудень 2015 року; з 01 березня 2018 по 27 травня 2020 року, - слід зазначити таке.

Стосовно порядку обчислення індексації, суд враховує наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, внесено зміни у частину першу статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», а саме: цифри « 101» замінено цифрами « 103».

Закон України № 911-VIII набрав чинності 01 січня 2016 року.

Відповідно, з 01 січня 2016 року діє наступна редакція частини 1 статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»: «Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка».

09 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів».

Пунктом 3 постанови № 1013 передбачено: «Міністрам, керівникам інших центральних органів виконавчої влади, головам обласних, Київської міської державних адміністрацій та інших державних органів у межах передбачених коштів державного бюджету, місцевих бюджетів та власних коштів вжити заходів для підвищення з 1 грудня 2015 року розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати), перегляду розмірів надбавок, доплат, премій, спрямувавши на зазначені цілі всі виплати, пов`язані з сумою індексації, яка склалась у грудні 2015 року, з тим, щоб розмір підвищення всіх складових заробітної плати у сумарному виразі для кожного працівника у грудні 2015 р. перевищив суму індексації, яку йому повинні були виплатити у грудні 2015 року.

Для проведення подальшої індексації заробітної плати обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016 року відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (Офіційний вісник України, 2003 року, № 29, ст. 1471)».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2016 року № 77 внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 і від 09 грудня 2015 року № 1013.

Зокрема, в абзаці другому пункту 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078, цифри « 101» замінено цифрами « 103».

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 77, вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01 грудня 2015 року, крім пункту 1 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 і від 17 липня 2003 року № 1078, який застосовується з 01 січня 2016 року.

Отже, у грудні 2015 року Кабінет Міністрів України, з метою припинення в подальшому виплат сум індексації заробітної плати в розмірах, що склалися станом на грудень 2015 року, і відновлення індексації доходів з 01 січня 2016 року, але за умови - після перевищення індексу споживчих цін над порогом індексації у розмірі 103%, видав Постанову № 1013, зобов`язавши всіх роботодавців здійснити в грудні місяці упорядкування структури заробітної плати своїх працівників шляхом підвищення всіх складових заробітної плати для того, щоб сума цього підвищення перевищила суму індексації, яка склалась у цьому місяці.

Таким чином, з 01 січня 2016 року обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації заробітної плати працівників було запроваджене знову, але за дещо зміненими правилами.

До грудня 2015 року при обчисленні індексу споживчих цін для індексації заробітної плати працівників, відповідно до пункту 5 Порядку № 1078, використовувався такий термін як «базовий місяць». Базовий місяць визначався для кожного працівника окремо.

Після внесення останніх змін в Порядок, в тому числі і в його пункт 5, офіційне використання цього терміну було відмінено, а за новим змістом пункту 5 Порядку під цим терміном став використовуватись термін «місяць підвищення тарифних ставок (окладів)».

Підвищення тарифних ставок (окладів) - не в сенсі підвищення тарифної ставки (окладу) працівнику індивідуально у зв`язку з: призначенням його на більш високу за оплатою посаду; підвищенням його кваліфікаційної категорії, педагогічного звання, педагогічного навантаження тощо, а в сенсі підвищення, що здійснюється відповідно до законодавства.

На підставі викладеного, суд вважає, що починаючи з 01 грудня 2015 року термін «базовий місяць» в Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, не використовується та не може бути параметром для проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за грудень 2015 року.

При цьому, як вбачається з розрахунку індексації грошового забезпечення позивача за 2015-2020 роки, індексація грошового забезпечення за грудень 2015 року була нарахована та виплачена позивачу, із зазначенням, зокрема, індексація за лютий - грудень 2015 року виплачена з урахуванням фіксованої індексації в сумі 201,23 грн. (базовий місяць лютий 2015 року - підвищення грошових доходів).

За таких умов, право позивача за грудень 2015 року не є порушеним.

Що стосується періоду з 01 березня 2018 по 27 травня 2020 року суд зазначає, що згідно офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України індекс споживчих цін (індекс інфляції) в квітні 2018 року становив 100,8%, в травні 2018 року 100,0%, в червні 2018 року 100,0%, в липні 2018 року 99,3%, в серпні 2018 року 100,0%, в вересні 2018 року 101,9%, в жовтні 2018 року 101,7% .

Отже, лише у жовтні 2018 року поріг індексації 103% (100,8% * 100,0% * 100,0% * 99,3% * 100,0% * 101,9% * 101,7% * 100) перевищено. При цьому оскільки індекс інфляції за жовтень 2018 року опубліковано у листопаді 2018 року, то індексацію необхідно проводити з грудня 2018 року (п. 1-1 Порядку № 1078).

При цьому, як вбачається з розрахунку індексації грошового забезпечення позивача за 2015-2020 роки, індексація грошового забезпечення за період з грудня 2018 року по червень 2020 року була нарахована та виплачена позивачу, із зазначенням, зокрема, базовий місяць для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації - березень 2018 р. (місяць, в якому відбулося підвищення грошових доходів), згідно пунктів 3, 5 Постанови КМУ № 1078 від 17.07.2003 р. зі змінами.

За таких умов, право позивача в період з 01.12.2018 року по 27.05.2020 року не є порушеним.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування позовних вимог та заперечень проти них, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, сторонами суду не наведено та не надано.

При цьому слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), відповідно

суд, із застосуванням положень ч. 2 ст. 9 КАС України, дійшов висновків, що:

- адміністративний позов - підлягає задоволенню частково у встановлений судом спосіб, а саме:

- визнати бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року такою, що допущена відповідачем: не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; без використання повноваження з метою, з якою це повноваження надано; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для допущення бездіяльності; недобросовісно; нерозсудливо; без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована ця бездіяльність, тому вона є - протиправною;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року;

- в задоволенні решти позовних вимог - слід відмовити.

В прохальній частині позову позивач також просить встановити судовий контроль за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання відповідача подати у строк 30 (тридцять) днів з дня набрання судовим рішенням законної сили звіт про виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З наведеної норми вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення суб`єктом владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, є правом, а не обов`язком суду.

Тобто, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами.

На виконання ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені, зокрема, у додатковій постанові Верховного Суду від 31.07.2018 року по справі № 235/7638/16-а (адміністративне провадження № К/9901/43354/18), яка узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалах від 18 листопада 2021 року у справі № 640/2982/18, від 16 грудня 2021 року № 442/3936/17 тощо.

Проте, позивачем не наведено жодних конкретних доводів та не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження необхідності саме в даному випадку для зобов`язання відповідача, як суб`єкта владних повноважень, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи та на підставі вищенаведеного, в задоволенні вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення - слід відмовити.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно, підстав для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, немає.

Згідно з п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України (в редакції, чинній до 17.07.2020 року) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), зокрема, процесуальні строки щодо розгляду адміністративної справи продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 року № 731-ІХ, який набрав чинності 17.07.2020 року, зокрема, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 27.05.2022 року) до 31 серпня 2022 р. на території України продовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України.

Справу розглянуто, рішення прийнято та складено також з урахуванням: часу перебування головуючого судді у відпустці; наказу голови Одеського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2022 року № 9-ОС/Д/С «Про особливий режим роботи Одеського окружного адміністративного суду»; статей 10, 12-2, 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та рішення Ради суддів України від 24.02.2022 № 9.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 250, 255, 258, 262, 291, 295, 382, Прикінцевими та Перехідними положеннями КАС України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (місцезнаходження: вул. Овідіопольська дорога, 8, м. Одеса, 65033; ідентифікаційний код юридичної особи: 08309566) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

У встановленні судового контролю за виконанням судового рішення - відмовити.

Апеляційні скарги на рішення суду подаються учасниками справи до або через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Г. Цховребова