Справа № 520/16115/21
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2022-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Мороко А.С.

27 червня 2022 р. Справа № 520/16115/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року по справі № 520/16115/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування висновку, -

в с т а н о в и в:

26.08.2021 року позивач громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати висновок про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 від 12.04.2021 року, складений ГУ ДМС України в Харківській області;

- визнати протиправним та скасувати п.14 наказу Державної міграційної служби України № 93 від 04.06.2021 року «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині, що стосується громадянки Республіки Вірменія ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що висновок про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Республіки Вірменії ОСОБА_1 від 12.04.2021 року, складений ГУ ДМС України в Харківській області та п.14 наказу Державної міграційної служби України № 93 від 04.06.2021 року «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині, що стосується громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є протиправними та такими, що винесені з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягають скасуванню.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 , у відзиві ГУ ДМС України в Полтавській області заперечує проти позовних вимог, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, такими що не підлягають задоволенню.

Зокрема, вказує, що позивачка процедуру надання дозволу на імміграцію не проходила, у зв`язку з чим рішення про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1 прийняте з порушенням вимог Закону України від 07.06.2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (далі Закон № 2491 -III), та підлягає скасуванню відповідно до вимог п. 73 Порядку № 321.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено про те, що на момент звернення позивача з метою оформлення посвідки на проживання (28.08.2001 року) діяли одночасно два Закони «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (№ 3773-VI) та «Про імміграцію» (№ 2491- III), один з яких визначав підстави для імміграції, а інший - порядок; Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (№ 3773-VI) передбачав видачу дозволу на імміграцію з подальшим оформленням посвідки на проживання; був відсутній порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки був затверджений 26 12.2002 року. У свою чергу, відповідачі не довели суду, що видані ОСОБА_1 посвідки оформлені з порушенням вимог законодавства, чинного на момент їх видання.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі відповідач Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.10.2021 року повністю і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зазначає, що висновок ГУ ДМС у Харківській області в повній мірі обґрунтовує наявність обставин, що дають підстави вважати документування позивача посвідкою на постійне проживання з порушенням вимог визначеної законодавством процедури.

Крім того зазначає, що оскаржуваним є факт визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні позивача. Таке рішення було прийнято на підставі п. 73 Порядку, та жодним чином не стосується правових підстав скасування дозволу на імміграцію, визначених статтею 12 Закону.

Також, зазначає що наказ ДМС є розпорядчим документом, виданню якого передує затвердження висновку про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні позивача, який містить вказівку на обставини та правові норми щодо наявності підстав для скасування посвідки на постійне проживання громадянки ОСОБА_1 .

Інші аргументи, наведені відповідачем Державною міграційною службою України в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на адміністративний позов ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду, - без змін.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

В даному випадку, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не є складними, виходячи з визначення справ незначної складності.

Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що у 2001 році громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 прибула до м. Харкова до свого брата - гр. України ОСОБА_2 , який документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 08.10.1998 року МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області.

28.08.2001 року ОСОБА_1 звернулась до ВГП та ІС УМВС України в Харківській області з клопотанням щодо оформлення посвідки на постійне проживання разом з чоловіком - гр. Республіки Вірменя ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

28.09.2001 року рішенням ВГП та ІС УМВС України в Харківській області на підставі п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців» громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дозволено постійне проживання на території України та документовано тимчасовими посвідками.

10.08.2011 року УГІРФО ГУМВС України в Харківській області документовано громадянку Республіки Вірменія ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , термін дії безстроково, у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

У зв`язку із зверненням чоловіка позивачки, ОСОБА_5 , про заміну пошкодженої посвідки на проживання, спеціалістами міграційної служби ініційовано перевірку законності оформлення посвідки. Також, аналогічна перевірка була проведена і відносно ОСОБА_1 .

В ході перевірки відповідачем встановлено, що на момент подачі вищевказаними іноземцями заяви про отримання посвідки на постійне проживання 28.02.2001 року набув чинності Закон України «Про імміграцію» (з 07.08.2001 року), яким регулювались питання імміграції.

12.04.2021 року за результатами перевірки ГУ ДМС України в Харківській області складено висновок про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1 від 12.04.2021 року, в якому зазначено про наявність порушень процедури видачі посвідки на постійне проживання та запропоновано прийняти рішення про визнання її недійсною.

04.06.2021 року наказом Державної міграційної служби України № 93 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 10.08.2011 року, видану УГІРФО ГУМВС України в Харківській області.

Не погоджуючись з зазначеним висновком та наказом, позивач звернулася до суду.

Статтями 1 і 8 Конституції України унормовано, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

При цьому, у ч. 1 ст. 68 Конституції України закріплено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Колегія суддів зазначає, що суспільні відносини з приводу набуття іноземцем права постійного проживання в Україні регламентовані, зокрема, приписами Закону України від 07.06.2001 року № 2491-III «Про імміграцію» та деталізовані нормами Порядку № 321.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Статтею 1 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою на імміграцію надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Вказана норма регулює відносини, які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при скасуванні дозволу на імміграцію та не передбачає випадків скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Так, при наданні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні уповноваженим органом здійснено перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив, у зв`язку з чим 28.09.2001 року рішенням ВГП та ІС УМВС України в Харківській області на підставі п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців» громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дозволено постійне проживання на території України та документовано тимчасовими посвідками та 10.08.2011 року УГІРФО ГУМВС України в Харківській області документовано позивача - гр. Республіки Вірменія ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , терміном дії безстроково, у зв`язку з досягненням 45- річного віку.

Отже, посилання відповідачів на те, що позивач документований посвідкою на постійне проживання з порушенням чинного законодавства України є необґрунтованими.

Крім того, в наказі Державної міграційної служби України № 93 від 04.06.2021 року «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині, що стосується громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не наведено жодних посилань на обставини, які б підтверджували обґрунтованість скасування посвідки на постійне проживання відповідно до вимог діючого законодавства.

Колегія суддів зауважує, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України. Так, при розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення його правового статусу.

Статтею 26 Конституції України унормовано, що іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що п. 14 наказу Державної міграційної служби України № 93 від 04.06.2021 року «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині, що стосується громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято всупереч приписів чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Вирішуючи спірні правовідносини, слід застосувати положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні Кlаss та інші проти Німеччини від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, орган, що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.

Під визначенням терміну процесуальні гарантії вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме: п. 23 Порядку №1983.

Громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному орані, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем до суду першої та апеляційної інстанції не надано доказів того, що за весь час проживання в Україні позивачем порушено чинне законодавство України, в тому числі Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», або вчинено злочин.

Таким чином, оскаржувані висновок про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1 від 12.04.2021 року, складений ГУ ДМС України в Харківській області та п.14 наказу Державної міграційної служби України № 93 від 04.06.2021 року «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині, що стосується громадянки Республіки Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушують права позивача на постійне проживання в Україні та її права і законні інтереси як іноземця та породжують негативні наслідки для неї.

Такими наслідками відповідно до ст.13 Закону України «Про імміграцію» є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Отже, відповідачами не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування посвідки на постійне проживання в Україні без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання такої посвідки.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Крім того, частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджено положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова