Справа № 440/9147/21
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2022-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 р. Справа № 440/9147/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Курило Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.10.2021, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 18.10.21 по справі № 440/9147/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо зменшення ОСОБА_1 відсоткового значення розміру з 90% до 66% щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 у справі №440/2253/20 та зобов`язати відповідача утриматися від вчинення таких дій;

- зобов`язати відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% суддівської винагороди згідно з довідкою Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2020 за №01-46/70/20 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням фактично сплачених сум, починаючи з 19.02.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 у справі № 440/2553/20, яке набрало законної сили 18.11.2020, відповідач здійснив перерахунок довічного грошового утримання позивача, зменшивши відсоткову ставку розміру грошового утримання з 90 % до 66 %, що є протиправним, оскільки відповідач застосував частину 3 статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, яка звужує зміст та обсяг прав позивача, при цьому зарахував до стажу роботи, що дає право на отримання грошового утримання тільки 28 повних років на посаді судді, не взявши до уваги військову службу в армії протягом 2 років, навчання в юридичному інституті та роботу в прокуратурі протягом 2 років 2 місяців 19 днів. Крім того, позивач зауважував, що відповідачем не враховано постанови Київського районного суду м. Полтави від 21.05.2014 та від 28.01.2016, які набрали законної сили, і якими зобов`язано було виплачувати грошове утримання у розмірі 90 %. Позивач наголошував, що його право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в належному розмірі є беззаперечним, гарантованим в силу положень статей 126, 130 Конституції України, та частиною 4 статті 142 Закону № 1402-VIII. Вважає також, що відповідач порушив ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, легітимні очікування позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання та принцип правової визначеності.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.10.2021 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо здійснення 18 січня 2021 року ОСОБА_1 перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 66 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з 19 лютого 2020 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з 19 лютого 2020 року здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно з довідкою Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2020 за №01-46/70/2020 в розмірі 74 відсотки суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням фактично виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 454 грн.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про встановлення судового контролю.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідачем ГУ ДФУ в Полтавській області подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення скасувати та прийняти постанову. якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що під час виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 у справі 440/2253/20 ГУ ПФУ в Полтавській області застосувало чинне на час проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання законодавство та обчислило щомісячне довічне грошове утримання позивача у розмірі, визначеному статтею 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а саме, 66 відсотків від суми суддівської винагороди, зазначеної у довідці від 25.02.2020 № 01-46/6/2020. При цьому звертав увагу на те, що суд першої інстанції помилково вийшов за межі позовних вимог, розрахувавши розмір відсотковрго значення 74%, від щомісячного грошового утримання судді у відставці.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 з 21.06.1982 по 04.06.1993 обіймав посаду народного судді Київського районного народного суду м. Полтави, а з 04.06.1993 по 17.01.2011 судді Полтавського обласного суду та Апеляційного суду Полтавської області, що підтверджується його трудовою книжкою.

Позивач проходив строкову військову службу у Радянській Армії з 03.11.1970 по 03.11.1972, про що здійснено запис на підставі військового квитка у трудовій книжці.

01.09.1976 ОСОБА_1 вступив до Харківського юридичного інституту імені Ф.Е. Дзержинського, на денний факультет, з 01.07.1978 перевівся на заочний факультет, закінчив повний курс вказаного інституту у 1981 році за спеціальністю "правознавство", кваліфікацією "юрист", про що свідчать відомості трудової книжки та диплому НОМЕР_1 .

З 02.04.1980 по 30.10.1980 позивач працював стажером прокуратури Октябрського району м. Полтави, з 31.10.1980 по 11.03.1981 стажером помічника прокуратури Полтавського району, з 12.03.1981 по 21.06.1982 помічником прокурора Полтавського району, про що внесено відповідні записи до трудової книжки.

Наказом Апеляційного суду Полтавської області від 17.01.2011 № 09-03/12, прийнятим відповідно до постанови Верховної Ради України від 2 грудня 2010 року № 2764-VI, суддю Апеляційного суду Полтавської області ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку з виходом у відставку 17 січня 2011 року.

З 18.01.2011 позивачу призначено пенсію відповідно до Закону України "Про статус суддів", про що внесено дані до його трудової книжки.

26.02.2020 ОСОБА_1 звернувся до Полтавського об`єднаного управління ПФУ із заявою за призначенням/перерахунком пенсії, в якій просив перерахувати пенсію з урахуванням довідки Апеляційного суду Полтавської області №01-46/70/2020 від 25.02.2020.

Рішенням відділу з питань перерахунків пенсій № 16 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 04.03.2020 № 17 відмовлено ОСОБА_1 у перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці згідно заяви від 26.02.2020 на підставі довідки Апеляційного суду Полтавської області №01-46/70/2020 від 25.02.2020 .

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 у справі 440/2253/20, яке набрало законної сили 18.11.2020, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення відділу з питань перерахунків пенсій №16 Управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ в Полтавській області від 04.03.2020 №17. Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно з довідкою ліквідаційної комісії Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2020 №01-46/70/2020, без обмеження максимальним розміром, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

18.01.2021 Полтавським об`єднаним управлінням ПФУ на виконання рішення суду від 08.09.2020 у справі № 440/2253/20 прийнято рішення № 93 про перерахунок пенсії, згідно із яким перераховано щомісячне довічне грошове утримання ОСОБА_1 з урахуванням довідки ліквідаційної комісії Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2020 №01-46/70/2020, застосувавши загальний процент розрахунку пенсії від заробітку 66 % .

Позивач, вважаючи неправомірним зменшення органом Пенсійного фонду відсоткового значення розміру щомісячного довічного грошового утримання, звернувся до суду із відповідним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності дій відповідача та зобов`язання ГУ ПФУв Полтавській області з 19 лютого 2020 року здійснити позивачу перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно з довідкою Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2020 за №01-46/70/2020 в розмірі 74 відсотки суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням фактично виплачених сум.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02 червня 2016 року визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до частин 1, 2 статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02 червня 2016 року (надалі - Закон №1402-VIII ) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Частинами 3, 4 статті 142 Закону №1402-VIII встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

До 18 лютого 2020 року в Законі Україні "Про судоустрій і статус суддів" діяла норма пункту 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень, відповідно до якої право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя йде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів". За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2020 від 18 лютого 2020 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, пункт 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень визнаний неконституційним.

Конституційний Суд України зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує діючий суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. Запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Таким чином, з 19 лютого 2020 року в законодавстві відсутні норми, які окремо регулюють питання суддівської винагороди та щомісячного грошового утримання судді у відставці, для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання відповідно до вимог Закону №1402-VIII.

За таких обставин, на позивача розповсюджується загальні правила нарахування щомісячного грошового утримання судді у відставці, передбачені статтею 142 Закону №1402-VIII.

Колегія суддів зазначає, що статтею 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI (чинного на час виходу позивача у відставку) встановлювався порядок виплати щомісячного довічного грошового утримання судді, відмінний від передбаченого статтею 142 Закону №1402-VIII, а саме, визначалося, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Водночас з дня набрання чинності Законом №1402-VIII Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI визнано таким, що втратив чинність, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII. Пункт 23 розділу ХІІ виключено на підставі Закону № 193-IX від 16.10.2019, положення пункту 25 розділу ХІІ визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 2-р/2020 від 18.02.2020, пункти 7, 36 розділу ХІІ не регулюють спірні правовідносини.

Таким чином стаття 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N 2453-VI не підлягала застосуванню під час визначення щомісячного довічного грошового утримання позивача.

Стосовно правового регулювання розрахунку стажу судді у відставці, від якого залежить розмір щомісячного довічного грошового утримання, суд враховує, що статтею 137 Закону №1402-VIII визначено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Вищий антикорупційний суд" від 12 липня 2018 року № 2509-VIII статтю 137 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" доповнено частиною другою, згідно з якою до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 34 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Отже, при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді. При цьому при обчисленні стажу, який дає право на відставку окремо слід застосовувати положення частини першої статті 137 зазначеного закону, положення частини другої цієї статті, як стаж, який зараховується додатково.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.09.2020 у справі №9901/302/19.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки від 05.06.1981 N2023-X "Про вибори районних (міських) народних судів Української РСР", який був чинним на час обрання позивача на посаду народного судді 21.06.1982, народним суддею і народним засідателем районного (міського) народного суду може бути обраний кожний громадянин Української РСР, який досяг на день виборів 25 років.

Частиною 1 статті 22 Закону УРСР "Про судоустрій України" від 5 червня 1981 року 2022-X визначалося, що народні судді районних (міських) народних судів обираються громадянами району, міста, району в місті на основі загального, рівного і прямого виборчого права при таємному голосуванні строком на п`ять років.

Відтак, на час обрання позивача на посаду судді законом не вимагався мінімальний стаж роботи в галузі права для набуття права для обрання на посаду судді на дату такого обрання (призначення).

10.02.1993 введено в дію Закон України від 15.12.1992 №2862-ХІІ "Про статус суддів" згідно з постановою Верховної Ради України від 15.12.1992 № 2863-ХІІ.

Частиною 1 статті 43 вказаного Закону (втратив чинність 01.01.2012) визначалося, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом 2 частини 4 статті 43 Закону України від 15.12.1992 №2862-ХІІ, доповненим згідно із Законом N 4015-12 від 24.02.1994, передбачалося, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року N 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" (стаття втратила чинність 20 березня 2008 року), чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Крім того, згідно з абзацом 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" (яка втратила чинність 01 січня 2012 року), доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2008 року № 545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Аналіз викладених норм законодавства свідчить, що у судді у відставці, який отримує щомісячне грошове утримання у розмірі, обчисленому згідно з положеннями Закону № 2453-VI, наявне право (підстава) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону №1402-VIII.

Відповідний правовий висновок Верховного Суду знайшов відображення у рішенні від 16 червня 2020 року у зразковій справі № 620/1116/20 (провадження Пз/9901/5/20).

У цьому випадку при перерахунку довічного грошового утримання судді слід застосовувати норму закону, яка визначає суддівську вислугу і є чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Так, у Рішенні від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - "переживаючої" (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.

Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. Відповідно до позиції Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018).

Зазначена позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 липня 2021 року у справі № 200/9113/20-а, в якій предмет спору стосувався призначення та перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддів.

Вказаний підхід повинен застосовуватися і стосовно перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці у справі, яка розглядається. Тобто, особи, яким щомісячне довічне грошове утримання призначено на підставі Закону № 2453-VI, мають право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці у розмірі та у порядку, визначеному чинним на час здійснення такого перерахунку закону. У цій справі такими нормами є положення Закону №1402-VIII.

Аналогічний підхід до правозастосування викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі №580/585/21.

Розмір довічного грошового утримання позивача від суддівської винагороди працюючого судді (90%), визначений у порядку, передбаченому Законом № 2453-VI, відрізняється від порядку визначення розміру довічного грошового утримання судді, встановленому чинним Законом №1402-VIII, на підставі якого позивачу проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Така відмінність полягає в тому, що Законом № 2453-VI розмір довічного грошового утримання судді у відставці визначався у відсотках (80% і більше), виходячи із суддівської винагороди працюючого судді, зокрема з окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018), на відміну від положень Закону № 1402-VIII, який передбачає сутнісно інші базові показники суддівської винагороди, виходячи з окладу працюючого судді; в даному випадку судді першої інстанції, - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, (стаття 135 Закону № 1402-VIII), а також інший розмір довічного утримання судді у відставці 50% і більше від суддівської винагороди (частина третя статті 142 Закону № 1402-VIII).

Отже, оскільки чинним Законом № 1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування щомісячного грошового утримання, то відсутні правові підстави для обрахунку щомісячного грошового утримання судді одночасно за складовими, які передбачені для різних формул обрахунку грошового утримання (розміру щомісячної суддівської винагороди) за Законом № 1402-VIII, а розміру відсотку - за Законом № 2453-VI.

Слід зазначити, що зворотне зумовить неоднакове визначення розміру довічного грошового утримання суддів, що вийшли у відставку відповідно до Закону № 2453-VI, та тих, які вийшли або вийдуть у відставку відповідно до Закону №1402-VIII. Вказане призведе до дискримінації останніх та суперечитиме положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 6 вересня 2012 року № 5207-VI прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Як зазначено Конституційним Судом України в Рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012, рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 1), ратифікованих Україною та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7). Гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.

Колегія суддів зазначає, що всі без винятку судді, незалежно від того, чи вийшли вони у відставку відповідно до Закону №2453-VI, або вийшли чи вийдуть у відставку відповідно до Закону №1402-VIII, мають однакові за змістом та обсягом, єдині конституційно-правовий статус і гарантії незалежності, рівні правові можливості, у тому числі, щодо реалізації ними права на відставку та отримання довічного грошового утримання у належному розмірі, зокрема, із збільшенням розміру щомісячного довічного грошового утримання на два відсотки за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років, як це встановлено частиною третьою статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 19.05.2022 по справі 340/86/21, що враховується судом відповідно до чю 5 ст. 242 КАС України.

Таким чином, підстави для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок і виплачувати позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 88 % відсутні.

При цьому, визначення розміру довічного грошового утримання позивача на підставі норм Закону № 1402-VIII (50 % і більше) не призводить до порушення ст.22 Конституції України, оскільки розмір довічного грошового утримання, на який має право позивач, згідно норм Закону № 1402-VIII, не є меншим, ніж той, який був забезпечений з урахуванням положень Закону № 2453-VI.

Таким чином, застосовуючи при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 на підставі довідки Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2020 за №01-46/70/20 з 19 лютого 2020 року приписи статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII від 02 червня 2016 року, а не приписи Законів, які втратили чинність, відповідач діяв правомірно.

Вирішуючи питання щодо правильності розрахунку відповідачем стажу судді у відставці при здійсненні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 на підставі довідки Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2020 за №01-46/70/20 з 19 лютого 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.

Із рішення пенсійного органу від 18.01.2021 № 93 про перерахунок пенсії на виконання рішення суду від 08.09.2020 у справі № 440/2253/20 слідує, що щомісячне довічне грошове утримання ОСОБА_1 перераховано на підставі довідки Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2020 №01-46/70/2020 у розмірі 66 %, що свідчить про те, що пенсійним органом враховано лише 28 років стажу ОСОБА_1 на посаді судді (50 % за 20 років стажу + 16 % (2 % х 8 років стажу)).

Водночас аналіз норм Закону №1402-VIII дає підстави для висновку, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом, а для суддів, призначених чи обраних на посаду до набрання чинності цим Законом, - крім того, стаж роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Колегія суддів враховує, що позивач вперше обраний на посаду народного судді Київського народного судді Київського народного суду м. Полтави 21.06.1982, тобто на час дії Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки від 05.06.1981 N 2023-Х "Про вибори районних (міських) народних судів Української РСР" та Закону УРСР "Про судоустрій України" від 5 червня 1981 року 2022-X, які не вимагали стажу роботи (професійної діяльності) для обрання на посаду.

З 04.06.1993 ОСОБА_1 обрано суддею Полтавського обласного суду згідно з постановою Верховної Ради України від 22.04.1993 № 3139-ХІІ, тобто, у період дії Закону України від 15.12.1992 №2862-ХІІ "Про статус суддів", абзацом 2 частини 4 статті 43 якого передбачалася можливість зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Статтею 56 Закону України "Про прокуратуру" 5 листопада 1991 року N 1789-XII передбачалося, що під поняттям "прокурор" у визначених статтях слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Матеріалами справи підтверджено, що з 02.04.1980 по 30.10.1980 позивач працював стажером прокуратури Октябрського району м. Полтави, з 31.10.1980 по 11.03.1981 стажером помічника прокуратури Полтавського району, з 12.03.1981 по 21.06.1982 помічником прокурора Полтавського району, про що внесено відповідні записи до трудової книжки.

Беручи до уваги те, що посада стажер прокуратури (стажер помічника прокуратури) не охоплюється поняттям посади "прокурор", відтак врахуванню під час визначення стажу позивача, що дає право на обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, підлягає зарахуванню стаж помічника прокурора Полтавського району з 12.03.1981 по 21.06.1982 (один рік три місяці 9 днів).

Також, Указом Президента України від 10.07.1995 №584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" та постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", чинними на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, було передбачено право судді на зарахування до стажу, який дає право на відставку, половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та періоду проходження строкової військової служби, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років.

Матеріалами справи встановлено, що позивач проходив строкову військову службу у Радянській Армії з 03.11.1970 по 03.11.1972 (два роки), відтак вказаний період підлягає врахуванню до стажу судді, який дає право на обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці.

Також 01.09.1976 ОСОБА_1 вступив до Харківського юридичного інституту імені Ф.Е. Дзержинського, на денний факультет, з 01.07.1978 перевівся на заочний факультет, закінчив повний курс вказаного інституту у 1981 році за спеціальністю "правознавство", кваліфікацією "юрист".

Колегія суддів зазначає, що нормами статті 1 Указу № 584/95 не конкретизовано, яка саме форма навчання має бути врахована до суддівського стажу.

Постанова Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 "Про оплату праці суддів" (у редакції, чинній станом на 7 жовтня 2005 року) також не містила норм про зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку, половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів. Норма про зарахування до такого стажу роботи половини строку навчання лише за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів з`явилася у пункті 3-1 цієї постанови вже після 7 жовтня 2005 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11 червня 2008 року № 545.

У зв`язку з наведеним, для того, щоб встановити, чи зараховується до стажу позивача половина року навчання на заочній формі у вищому юридичному навчальному закладі, необхідно з`ясувати зміст поняття "трудовий стаж".

Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV"Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Однак частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Зокрема, у Законі України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-XII) ідеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній станом на 7 жовтня 2005 року) встановлено, що трудова книжка є повним документом про трудову діяльність працівника.

У Порядку також передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно з пунктом 2.18 Інструкції до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, записи про час навчання у професійних навчально-виховних закладах та інших закладах у навчально-курсових комбінатах (центрі, пункті тощо), у вищих навчальних закладах та про час перебування в аспірантурі і клінічній ординатурі.

Для студентів, слухачів курсів, учнів, аспірантів та клінічних ординаторів, які мають трудові книжки, навчальний заклад (наукова установа) вносить записи про час навчання на денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих навчальних закладів. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукової установи) про зарахування на навчання та про відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів, клінічних ординаторів (пункт 2.16 Інструкції).

Тобто зазначена Інструкція передбачала (і передбачає на сьогодні) внесення до трудових книжок студентів записів про час навчання лише на денних відділеннях.

Таким чином питання ведення, контролю за веденням запису в трудовій книжці відомостей щодо трудового (в тому числі спеціального) стажу віднесено до компетенції роботодавця або, у виняткових випадках, юридичної особи, в якій власник трудової книжки провадить не трудову, але іншу основну свою діяльність. У випадку, коли така діяльність є не трудовою, а іншою, але не основною, зокрема навчання на заочному чи вечірньому факультеті, то відомості про неї не можуть стосуватись трудового стажу, а відповідно до пункту 2.18 Інструкції можуть вноситись до трудової книжки інформаційно. Такі дані не можуть заміщувати (поглинати) собою даних, що становлять безпосередньо трудовий стаж.

Отже, заочна та вечірня форми навчання у вищому юридичному навчальному закладі не зараховуються до стажу судді, який дає право на відставку.

Аналогічна позиція підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/521/19.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що до суддівського стажу ОСОБА_1 підлягає зарахуванню половина часу навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту імені Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1976 по 01.07.1978 (один рік десять місяців), тобто 11 місяців, проте, половина часу навчання на заочному факультеті цього ж інституту не зараховується до стажу, що дає право на обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці.

Таким чином, до стажу роботи позивача, що дає право на обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, крім стажу роботи на посаді судді з 21.06.1982 по 17.01.2011 (28 років 06 місяців 25 днів), підлягає врахуванню календарний період проходження строкової військової служби (з 03.11.1970 по 03.11.1972 (два роки), стаж помічника прокурора Полтавського району з 12.03.1981 по 21.06.1982 (один рік три місяці 9 днів), половина строку навчання на денному факультеті Харківського юридичного інституту імені Ф.Е. Дзержинського з 01.09.1976 по 01.07.1978, тобто 11 місяців.

Відтак, стаж роботи позивача, що дає право на обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, складає 32 повних роки, що у свою чергу дає право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19.02.2020 згідно з довідкою Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2020 за №01-46/70/2020 в розмірі 74 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (50 % за 20 років + (2%*12 років, оскільки за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Зважаючи на вищевикладене, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, на підставі частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України з метою ефективного захисту права позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо здійснення 18 січня 2021 року ОСОБА_1 перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 66 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з 19 лютого 2020 року, та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з 19 лютого 2020 року здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно з довідкою Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2020 за №01-46/70/2020 в розмірі 74 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням фактично виплачених сум.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процессуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.10.2021 по справі № 440/9147/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.О. Бегунц
Судді(підпис) (підпис) С.С. Рєзнікова Л.В. Курило