Справа № 240/301/22
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 року м. Житомир справа № 240/301/22

категорія 111060000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області у якому просить:

- визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області (правонаступник - Головне управління Державної податкової служби) у Житомирській області від 12.11.2018 №Ф-60054-53 на суму 15819,54 грн., від 09.08.2019 №Ф-60054-53 на суму 7965,54 грн., від 12.02.2020 № 60054-53 на суму 5508,36 грн;

- зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Житомирській області виключити з інтегрованої автоматизованої системи "Податковий блок" заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 15819,54 грн, 7965,54 грн та 5508,36 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 24.05.2004 був зареєстрований як фізична особа-підприємець. На запит в міську раду про надання інформації, що було підставою для внесення 14.05.2013 запису №0003374 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, була надана відповідь від 10.08.2021 за №1-1979/03-24 про те, що Державним реєстратором 14.05.2013 була проведена реєстраційна дія №003376 «включення відомостей про фізичну особу-підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про її державну реєстрацію, вважається недійсним». Зазначає, що 27.07.2021 подав заява до державного реєстратора про зняття з державної реєстрації. З моменту реєстрації як фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності та до подачі заяви про зняття з реєстрації та припинення такої-підприємницька діяльність мною не здійснювалась. Зазначає, що з дня реєстрації не подавав жодної звітності чи будь-яких бухгалтерських документів щодо підприємницької діяльності, оскільки не мав жодного доходу від останньої. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 10.01.2022 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи. Зобов`язано Головне управління ДПС в Житомирській області надати до суду у термін, протягом п`ятнадцяти днів, з дня отримання даної ухвали, докази направлення ОСОБА_1 вимог від 12.11.2018 №Ф-60054-53, від 09.08.2019 №Ф-60054-53, від 12.02.2020 №60054-53 та докази їх отримання ОСОБА_1 .

Відзив на позовну заяву надійшов до суду 12.05.2022. Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що відповідно до інтегрованої картки платника за кодом бюджетної класифікації 71040000 «Для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність» обліковується заборгованість, яка виникла за рахунок нарахувань: - за 2017 рік на суму 8448,00 грн., по терміну сплати 09.02.2018; - за січень-березень 2018 року на суму 2457,18 грн. по терміну сплати 19.04.2018; - за квітень-червень 2018 року на суму 2457,18 грн. по терміну сплати 19.07.2018; - за липень-вересень 2018 року на суму 2457,18 грн. по терміну сплати 19.10.2018. Станом на 12.11.2018 була наявна заборгованість на суму 15819,54 грн. за 2017-2018 роки. - за жовтень-грудень 2018 року на суму 2457,18 грн. по терміну сплати 21.01.2019; - за січень-березень 2019 року на суму 2754,18 грн. по терміну сплати 19.04.2019; - за квітень-червень 2019 року на суму 2754,18 грн. по терміну сплати 19.07.2019. Станом на 09.08.2019 була наявна заборгованість на суму 7965,54 грн. за останній квартал 2018 та 2 квартали 2019 року - за липень-вересень 2019 року на суму 2754,18 грн. по терміну сплати 21.10.2019; за жовтень-грудень 2019 року на суму 2754,18 грн. по терміну сплати 20.01.2020. Станом на 12.02.2020 була наявна заборгованість на суму 5508,36 грн. за 3 та 4 квартал 2019 року. Відносини які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15.05.2003 №755-ІУ. Процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» №2390-УІ від 01.07.2010. Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для зміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв. ОСОБА_1 ніяких дій не вчинив, відомості державному реєстратору про продовження підприємницької діяльності, або про припинення підприємницької діяльності не надав. Вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити у їх задоволенні.

Відповідь на відзив надійшла до суду 06.06.2022. У відповіді на відзив позивач зазначає, що аргументи та доводи відповідача є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Вказує, що 24.05.2004 я був зареєстрований як фізична особа-підприємець. На мій запит в Малинську міську раду про надання інформації, що було підставою для внесення 14.05.2013 запису №0003374 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, була надана відповідь від 10.08.2021 за №1-1979/03-24 про те, що Державним реєстратором 14.05.2013 була проведена реєстраційна дія №003376 «включення відомостей про фізичну особу - підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про її державну реєстрацію, вважається недійсним». Вказує, що 27.07.2021 мною була подана заява до державного реєстратора про зняття з державної реєстрації. З моменту реєстрації як фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності та до подачі заяви про зняття з реєстрації та припинення такої-підприємницька діяльність мною не здійснювалась. З дня реєстрації я не подавав жодної звітності чи будь-яких бухгалтерських документів щодо підприємницької діяльності, оскільки я не мав жодного доходу від останньої.

До суду 10.06.2022 надійшли додаткові пояснення відповідача у яких останній зазначає про неможливість надання витребовуваних судом в ухвалі від 10.01.2022 документи у зв`язку з введенням простою, пов`язаного з воєнним станом в Україні.

Отже, відповідачем не надано до суду доказів направлення ОСОБА_1 вимог від 12.11.2018 №Ф-60054-53, від 09.08.2019 №Ф-60054-53, від 12.02.2020 №60054-53 та докази їх отримання ОСОБА_1 .

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Щодо строків звернення до суду.

Частина перша статті 122 КАС України встановлює, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписами ч. 2 ст. 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до абзаців дев`ятого - десятого частини четвертої статті 25 Закону України №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку. У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

Верховний суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 25.02.2021 року у справі № 580/3469/19 дійшов висновку, що Закон № 2464-VI не передбачає застосування обмежувального (присічного) строку в 10 днів для судового оскарження та/або послідовного застосування цього ж 10-денного строку двічі поспіль у разі незадоволення скарги, поданої в адміністративному порядку. Строк, протягом якого особа може звернутися до суду після застосування процедури досудового оскарження вимоги контролюючого органу про сплату єдиного внеску, визначений частиною четвертою статті 122 КАС України. Указана норма є процесуальною, регулює процесуальний порядок захисту судом порушеного або оскаржуваного суб`єктивного права і створює оптимальні умови для досягнення юридично визначеного результату.

Наведене свідчить про відсутність колізії між нормами статті 25 Закону № 2464-VI та частини четвертої статті 122 КАС України. Колізія виникає, коли на регулювання одних фактичних обставин (суспільних відносин) претендують як мінімум дві правові норми, які регулюють одні й ті самі суспільні відносини по-різному. Водночас кожна галузь права обов`язково має свій власний самостійний предмет правового регулювання, тобто коло суспільних відносин, урегульованих нормами відповідної галузі права. Норми різних галузей права не можуть перебувати в колізії, оскільки вони регулюють різні сторони одних і тих самих суспільних відносин.

Критерієм для виокремлення правових систем з переважанням юридичного процесу є пріоритетність у правовому регулюванні процесуальних правил, які передують появі норм матеріального права. Можна допускати відступ від правила застосування тієї норми, яка закріплена у відповідній галузі, і обирати норму іншого акта у випадках, коли вона покращує правове положення суб`єктів.

У практиці, зокрема, адміністративного судочинства застосовується загальний принцип in dubio pro tributario (пріоритет з найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права): у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).

Принцип преюдиції правомірності поведінки з найбільш сприятливим для особи тлумаченням відповідної норми права узгоджується з наведеним у статті 5 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування принципом загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо державних гарантій реалізації застрахованими громадянами своїх прав.

Отже, платник єдиного внеску для захисту своїх законних прав, свобод і законних інтересів відповідно до принципу in dubio pro tributario має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС України, а не статтею 25 Закону № 2464-VI.

З позовної заяви вбачається та відповідачем не спростовано той факт, що про інснування оскаржуваних рішення позивачу стало відомо у серпні 2021 року, а до суду з позовом про визнання їх протиправними та скасування, позивач звернувся 30.12.2021 (відмітка на поштовому конверті.). Отже, позивачем не пропущено строк звернення до адміністративного суду.

Щодо спору по суті.

Позивач у позовній заяві вказує що 24.05.2004 був зареєстрований фізичною особою підприємцем.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, 14.05.2013 до реєстру внесено запис про ОСОБА_1 за №0003374 як фізичної особи підприємця.

Згідно Інтегрованих карток платника, позивачу нараховано недоїмку зі сплати єдиного соціального внеску, яка станом на 31.01.2020 становить 29293,44 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ГУ ДФС у Житомирській області області сформовано вимоги про сплату боргу (недоїмки):

- від 12.11.2018 №Ф-60054-53-У1, якою зобов`язано ОСОБА_1 сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску (недоїмку) в сумі 15819,54 грн.

- від 09.08.2019 №Ф-60054-53-У, якою зобов`язано ОСОБА_1 сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску (недоїмку) в сумі 7965,54 грн;

- від 12.02.2020 №Ф-60054-33-У, якою зобов`язано ОСОБА_1 сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску (недоїмку) в сумі 5508,36 грн.

Вважаючі вказані рішення відповідача протиправними, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся до суду.

Відповідно до статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Згідно із частиною другою статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 128 Господарського кодексу України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Суд зазначає, що 1 липня 2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від 15.05.2003 N755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (тут і далі - у первинній редакції).

Відповідно до частини першої статті 42 Закону №755-IV для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.

Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом №755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону №755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону №755-IV).

Із 3 березня 2011 року набрав чинності Закон № 2390-VI, яким внесені зміни до Закону №755-IV.

Пунктами 2-4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 1 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, закінчився 3 березня 2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб-підприємців, державна реєстрація яких проведена до 1 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб-підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб-підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

Як вбачається з листа Виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області №І-1979/03-24 від 10.08.2021, згідно відомостей ЄДР справа ФОП ОСОБА_1 містить запис "Включення відомостей про фізичну особу-підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про її державну реєстрацію вважається недійсним" внесений 14.05.2013.

Закон України від 25 березня 2014 року №1155-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру» (далі - Закон № 1155-VII) набрав чинності 25 квітня 2014 року.

Цим Законом пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону № 755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з ЄДР.

Законом № 1155-VII також були виключені пункти 2-4 і 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI.

Оскільки статус ФОП є формою реалізації особою конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації особою цього права в умовах нормативно-правового регулювання, чинного з 1 січня 2004 року, виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 1 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб-підприємців, запроваджені законами №2390-VI та №1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 1 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

Сторонами визнається, що позивач 24.05.2004 був зареєстрований фізичною особою підприємцем. Після набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» позивач реєстраційну картку державному реєстратору не подавав, свідоцтво нового зразка не отримував, підприємницьку діяльність не здійснює.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, 14.05.2013 до реєстру внесено запис про ОСОБА_1 за №0003374 як фізичну особу підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про його державну реєстрацію вважається недійсним. Відсутність у позивача чинного свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності у сукупності із відомостями про недійсність свідоцтва про державну реєстрацію ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця виключає можливість нарахування йому відповідачем заборгованості із сплати єдиного соціального внеску.

Отже, підстави для донарахування позивачу єдиного внеску за 2018 - 2020 роки в загальній сумі 29293,44 грн. відсутні, а оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску є протиправними.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача виключити з інтегрованої автоматизованої системи податковий борг, що виник на підставі оскаржуваних вимог, суд зазначає наступне.

Організацію діяльності з ведення органами Державної податкової служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначено Порядком ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим наказом Міністерства фінансів № 422 від 07.04.2016 р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 травня 2016 р. за №751/28881.

Відповідно до пункту 4 розділу 5 цього Порядку у разі якщо за результатами судового оскарження донарахована/зменшена сума з урахуванням її складових (платіж, санкція, пеня) у повному обсязі скасовується (статус повідомлень-рішень/рішень/вимог та/або рішень щодо єдиного внеску в підсистемі, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи, змінюється на «Скасовується в судовому порядку»), то в ІКП відображення облікових показників (операцій) щодо донарахування /зменшення суми не проводиться.

Таким чином, скасування вимоги є підставою для здійснення коригування даних в інтегрованій картці платника шляхом виключення відомостей про борг (недоїмку) з єдиного внеску.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог та сплатою судового збору за одну позовну вимогу немайнового характеру, суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному розмірі.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м.Житомир,10003) про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-60054-53-У від 12 листопада 2018 року.

Визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-60054-53-У від 09 серпня 2019 року.

Визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-60054-53-У від 12 лютого 2020 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог,- відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 908 ( дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук