Справа № 160/16405/20
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», в якій позивач, з урахуванням уточнень, просить:
- визнати протиправними дії відповідача Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань(№4)», стосовно позивача ОСОБА_1 , які полягають у: порушенні права, що гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод: - права на повагу до приватного життя в аспекті втручання в його кореспонденцію, зокрема, при листуванні з Європейським судом з прав людини (частина перша статті 8 Конвенції);
- зобов`язати відповідача Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань(№4)» не порушувати право позивача» ОСОБА_1 , як засудженої особи, який тримається під вартою, у майбутньому на безперешкодне та конфіденційне листування з Європейським судом з прав людини;
- заборонити відповідачу Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань(№4)» на перегляд листів позивача ОСОБА_1 до Європейського суду з прав людини, як засудженої особи, який тримається під вартою, у майбутньому у разі прибуття чи переведення для утримання під вартою в порядку ст. 90 КВК України;
- стягнути з відповідача Державна Установа «Дніпровська Установа Виконання Покарань(№4)» на користь позивача ОСОБА_1 -моральну шкоду у розмірі 100000 (сто тисяч) гривень.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року, на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 відмовлено та роз`яснено йому право на звернення до суду з цими позовними вимогами в порядку цивільного судочинства.
16.02.2022 року справа надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
16.02.2022 року справу передано на розгляду судді Ількову В.В.
Ухвалою суду від 21.02.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, було залишено без руху, для усунення недоліків позовної заяви.
Позивачем, в строк визначений в ухвалі суду, усунуті недоліки позовної заяви.
Ухвалою суду від 25.04.2022 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 262 КАС України.
Також ухвалою суду від 25.04.2022 року витребувано у відповідача додаткові докази по справі, а саме копії:
- інформацію/відомості, що послугували підставою для звернення позивача до суду із цим позовом за захистом порушених прав;
- правила внутрішнього розпорядку СІЗО та УВП;
- копію журналу вхідної кореспонденції (за спірний період);
- копію журналу реєстрації скарг, заяв, та клопотань, яка підтверджує реєстрацію кореспонденції від/до позивача;
- відомості щодо вручення поштової кореспонденції, яка направлялась позивачем, за спірний період та інші наявні докази щодо суті спору.
31.05.2022 року відповідачем подано відзив на позовну заяву позивача разом із витребуваними судом доказами по справі.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 24.06.2022 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Державною установою «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» порушено право позивача на таємницю листування з Європейським судом з прав людини шляхом відкриття закритого пакета з відповіддю Європейського суду з прав людини та з оглядом і з перечитуванням наданої йому відповіді ЄСПЛ, що на його думку є неприйнятним та є втручанням в його особисте життя.
Таким чином, позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем порушено право позивача на таємницю листування, порушення права засудженого на таємницю кореспонденції з ЄСПЛ, також було підтверджено цензурі перегляд кореспонденції, яка не підлягала перегляду, та яка заборонена Конвенцією, Конституцією України та Кримінально-виконавчим Кодексом України.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
Відповідач надав письмові заперечення, в яких позов не визнав, та зазначив, що вся кореспонденція знаходяться в особової справі засудженого ОСОБА_1 , котрий відбуває покарання в державній установі виконання покарань (№89).
Вказують, що жодних порушень прав позивача, відповідачем здійснено не було.
Відповідачем суду надано, такі документи, зокрема: завірені копії Журналів «Обліку кореспонденції осіб, які тримаються в слідчому ізоляторі», «реєстрація вхідних документів , які надходять з державних органів, прокуратури, райвідділів, виконавчих служб та адвокатури», «облік закритих пакетів», «реєстрація вихідних документів», «облік пропозицій, заяв, скарг засуджених».
Відповідач також зазначив про необґрунтованість та недоведеність позивачем факту завдання моральної шкоди.
Вказують, що позивач не звертався про надання йому допомоги у зв`язку з погіршенням психоневрологічного стану здоров`я, або надання йому психологічної допомоги, з приводу порушення душевного спокою і рівноваги.
На думку відповідача, твердження позивача про те, що йому завдано моральної шкоди не відповідає дійсності, не підтверджено документально і тому не підлягають задоволенню.
Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, суд встановив такі обставини.
ЄСПЛ прийняв цю скаргу позивача про, що надав відповідь надіславши її позивачу через адміністрацію ДУ ДУВП-4 оскільки на момент звернення в ЄСПЛ він перебував в ДУ ДУВП-4.
Адміністрація ДУ ДУВП-4, згідно положень чинного законодавства перенаправила відповідь ЄСПЛ на його теперішню адресу, оскільки він наразі вибув із ДУ ДУВП-4 та знаходиться відповідно у ДУ ДВК-89.
Вказує, що цей закритий пакет ним було отримано 07 липня 2020 року під особистий підпис, що також підтверджується відміткою, здійсненою в журналі Обліку кореспонденції за №81.
Позивач, продовжуючи спілкування з ЄСПЛ, 27.07.2020 року відправив доповнення до скарги. 22.08.2020 року ЄСПЛ були отримав ці доповнення до скарги від 12.05.2020 року.
Суд розглянув скаргу та надав відповідь надіславши її на ім`я позивача, на адресу ДУ ДУВП-4.
Адміністрація ДУ ДУВП-4, прийнявши відповідь ЄСПЛ, яка була адресована позивачу передала її етапом адміністрації ДУ ДВК-89 для вручення ОСОБА_1
16.11.2020 року в 16 годин 15 хвилин Начальник СМРБ при ДУ ДВК-89 майор внутрішньої служби А.М.Нацевич приніс ОСОБА_1 в камеру №13 переслану адміністрацією ДУ ДУВП-4 відповідь ЄСПЛ, разом з журналом реєстрації кореспонденції та актом про виявлені пошкодження закритого пакета з ЄСПЛ.
З актом позивач ознайомився і зазначив у ньому свої зауваження, а також розписався в журналі реєстрації кореспонденції про отримання листа, оскільки в журналі була помітка червоним кольором про те, що пакет дійсно було пошкоджено.
Позивач зазначає, що Державною установою «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» було порушено право позивача на таємницю листування, порушення права засудженого на таємницю кореспонденції з ЄСПЛ, також було підтверджено цензурі перегляд кореспонденції, яка не підлягала перегляду, та яка заборонена Конвенцією, Конституцією України та Кримінально-виконавчим Кодексом України.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував такі обставини справи та положення чинного законодавства України.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Конституція України встановлює непорушні соціальні та економічні права для громадян України. Засуджені зберігають статус громадян України, і тому вони користуються відповідними правами, з врахуванням обмежень, які випливають з вироку суду.
Відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 8 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені мають право давати пояснення і вести листування, а також звертатися з пропозиціями, заявами і скаргами рідною мовою.
Згідно п.6 ч.1 ст.107 КВК України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 113 Кримінально-виконавчого кодексу України засудженим дозволяється одержувати і відправляти листи і телеграми за свій рахунок без обмеження їх кількості. Листування між перебуваючими в місцях позбавлення волі засудженими, які не є родичами, допускається тільки з дозволу адміністрації колонії.
Згідно ч.4 ст.113 КВК України кореспонденція, яку засуджені адресують Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Європейському суду з прав людини, а також іншим відповідним органам міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, уповноваженим особам таких міжнародних організацій, до суду та прокуророві, перегляду не підлягає і надсилається за адресою протягом доби з часу її подачі. Кореспонденція, яку засуджені одержують від зазначених органів та осіб, перегляду не підлягає.
Частиною 5 статті 113 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що кореспонденція, яку засуджені адресують захиснику у кримінальному провадженні, що здійснює свої повноваження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, перегляду не підлягає і надсилається за адресою протягом доби з часу її подачі. Кореспонденція, яку засуджені одержують від такого захисника, перегляду не підлягає. Засуджений має право передати кореспонденцію захиснику у кримінальному провадженні, що здійснює свої повноваження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, безпосередньо під час побачення з ним.
Кореспонденція, яку засуджені адресують Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини та його представникам, Європейському суду з прав людини, суду, а також іншим відповідним органам міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, уповноваженим особам таких міжнародних організацій, прокурору, захиснику у кримінальному провадженні, який здійснює свої повноваження відповідно до статті 45 Кримінального процесуального кодексу України, або отримують від них, перегляду не підлягає і протягом доби з часу її подання надсилається за належністю або вручається засудженим у запечатаному вигляді (конверті). Кореспонденція, яку засуджені адресують іншим органам державної влади, органам місцевого самоврядування та об`єднанням, надсилається за належністю протягом трьох діб з часу її подання.
Листування ув`язнених та засуджених здійснюється на підставі Наказу Міністерства юстиції України від 14.06.2019 року № 1769/5 "Про затвердження правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України".
Так, частиною 1 пункту 3 розділу VII Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України передбачено, що відповідно до статті 13 Закону України "Про попереднє ув`язнення" ув`язнені можуть листуватися з родичами та іншими громадянами, а також з підприємствами, установами, організаціями з письмового дозволу особи або органу, які здійснюють кримінальне провадження. Засуджені, вироки щодо яких набрали законної сили, які на підставі статті 90 КВК тимчасово залишені в СІЗО або переведені до СІЗО з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або виправної колонії, у разі обрання щодо них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у зв`язку з іншим кримінальним провадженням листуються з письмового дозволу особи або органу, які здійснюють кримінальне провадження.
Листування засуджених здійснюється у порядку, визначеному статтями 8, 113 КВК. Засудженим дозволяється одержувати і надсилати листи і телеграми за свій рахунок без обмеження їх кількості. Листування між засудженими, що перебувають у місцях позбавлення волі і не є родичами, допускається тільки з дозволу адміністрації СІЗО.
Оплата витрат за пересилання кореспонденції (за винятком апеляційних та касаційних скарг) здійснюється за рахунок відправника. Якщо ув`язнений чи засуджений не має коштів на придбання марки, конверта або інших предметів для листування, вони видаються йому за рахунок СІЗО.
Згідно з частиною 2 пункту 3 розділу VII Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України заяви ув`язнених з питань оскарження в судовому порядку рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, а також оскарження ухвал слідчого судді про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, або продовження строків тримання під вартою, або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту адміністрація СІЗО надсилає до визначеного законом суду протягом доби з часу їх подання.
Відповідно до частин 3, 4 пункту 3 розділу VII Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України скарги на дії чи рішення слідчого адміністрація СІЗО надсилає прокуророві, а скарги на дії та рішення прокурора - прокуророві вищого рівня не пізніше трьох діб з часу їх подання. Інші скарги, заяви, клопотання і листи, пов`язані з кримінальним провадженням, не пізніше трьох діб із часу їх подання адміністрація СІЗО надсилає особі або органу, що здійснюють кримінальне провадження, які розглядають їх у встановленому законом порядку.
Частинами 7-8 пункту 3 розділу VII Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України передбачено, що кореспонденція, яку ув`язнені чи засуджені адресують захиснику у кримінальному провадженні, що здійснює свої повноваження відповідно до положень КПК, перегляду не підлягає і надсилається за адресою протягом доби з часу її подання. Кореспонденція, яку ув`язнені та засуджені одержують від такого захисника, перегляду не підлягає. Ув`язнений та засуджений має право передати кореспонденцію з питань кримінального провадження захиснику у кримінальному провадженні, що здійснює свої повноваження відповідно до КПК, безпосередньо під час побачення з ним. Перед надісланням кореспонденції, зазначеної в пунктах 6, 7 цієї глави, ув`язнені та засуджені особисто запечатують її у конверти та передають відповідальній посадовій особі СІЗО. Під час отримання такої кореспонденції для надіслання відповідальна посадова особа СІЗО видає ув`язненому чи засудженому талон-підтвердження. Зазначену кореспонденцію ув`язнений або засуджений одержує під особистий підпис. У разі відмови ув`язненого або засудженого отримати кореспонденцію вона в запечатаному вигляді (конверті) долучається до особової справи ув`язненого або засудженого, а на конверті робиться відмітка "Отримати відмовився".
VІ. ОЦІНКА СУДУ
Так, із матеріалів справи вбачається, що 16.11.2020 року в 16 годин 15 хвилин Начальник СМРБ при ДУ ДВК-89 майор внутрішньої служби А.М.Нацевич приніс позивачу ОСОБА_1 в камеру №13 переслану адміністрацією ДУ ДУВП-4 відповідь з Європейського суду з прав людини.
Відповідь була надана разом з журналом реєстрації кореспонденції та актом про виявлені пошкодження закритого пакета.
З актом позивач ознайомився і зазначив у ньому свої зауваження, а також розписався в журналі реєстрації кореспонденції про отримання вказаного листа.
Згідно вказаного в акті та в журналі здійснені записи зокрема про те, що пакет було пошкоджено.
Вказане вище, також підтверджується копією вказаного журналу №03-179, долученого позивачем до матеріалів справи, а також копією акту від 16.11.2020 року.
Згідно цього акту від 16.11.2020 року складного посадовими особами відповідача встановлено, що 16.11.2020 року під час прибуття планового етапу до установи, до відділу по контролю за виконанням судових рішень було передано кореспонденцію, адресовану засудженому ОСОБА_1 , яка надійшла до Державної установи з Європейського суду з прав людини. При огляді вищевказаного закритого листа посадовими особами відповідача було виявлено пошкодження, а саме надрив на зворотному боці конверта.
Відповідно довідки від 17.11.2020 року, здійсненою посадовими особами відповідача, встановлено, що дійсно під час огляду вказаного вище закритого листа було виявлено, що він має пошкодження, а саме надрив зі зворотної сторони конверта, про що складено відповідний акт.
Також позивачем до матеріалів справи долучено диск з фото пошкодженого конверту.
Відповідач у своєму відзиві не заперечує щодо тих обставин, що кореспонденція, яку засуджені адресують Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини та його представникам, Європейському суду з прав людини, суду, а також іншим відповідним органам міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, уповноваженим особам таких міжнародних організацій, прокурору, захиснику у кримінальному провадженні, який здійснює свої повноваження відповідно до статті 45 Кримінального процесуального кодексу України, або отримують від них, перегляду не підлягає і протягом доби з часу її подання надсилається за належністю або вручається засудженим у запечатаному вигляді (конверті).
Враховуючи наведене вище, на підставі встановлених судом обставин справи та наданих сторонами доказів на підтвердження своєї позиції, суд робить висновок, що адміністративний позов позивача у частині порушення його прав та інтересів пов`язаних з отриманням у запечатаному вигляді (конверті) кореспонденцію з Європейського суду з прав людини, є доведеним та обґрунтованим.
Відповідач не спростував наведених вище обставин.
Доказів зворотного матеріали справи не містять.
Доказів про пошкодження іншими суб`єктами владних повноважень вказаного конверту в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
В рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2002 "У справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів)" вказав, що положення ч. 2 ст.124 Конституції України треба розглядати у системному зв`язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч.5 ст.55 Конституції України).
Тобто, кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.
При цьому, офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" надано в рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 року "У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)", в якому зафіксовано тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес". Зокрема, в даному рішенні Конституційного Суду України вказано, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Так, відповідно до статті 8 Конституції України, частини 1 статті 17 Закону України від 23.02.2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Таким чином, враховуючи наведені положення, суд приходить до висновку про протиправну бездіяльність відповідача, яка відповідно полягає у порушенні права ОСОБА_1 на отримання у запечатаному вигляді (конверті) кореспонденцію з Європейського суду з прав людини.
Щодо вимог позивача в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії, слід зазначити про таке.
Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.
Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади, як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.
Відповідно до Рекомендацій Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, коли орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.
Адміністративний суд під час розгляду справи та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського Суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до абзацу 3 пункту 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20.05.2013 року №7 суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень відповідно до закону приймає рішення на власний розсуд.
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень суб`єкта владних повноважень, виконуючи цілі, встановлені адміністративним судочинством щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) передбаченим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається і не може втручатися в дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень за межами перевірки за названими критеріями.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.
За приписами пункту 3 ч. 2 ст. 245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.
Також слід зазначити, що за приписами ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:
- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);
- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);
- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);
- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно із положеннями статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Також, суд вважає за необхідне зазначити про те, що захист прав на майбутнє положеннями КАС України не передбачено.
В даному випадку такі повноваження відповідача є дискреційними.
Отже, вищевказані позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, є формою втручання в дискреційні повноваження Державної установи та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягає задоволенню.
Також, суд вважає за необхідне зазначити про те, що захист прав на майбутнє положеннями КАС України не передбачено.
Відтак, на думку суду, належним способом захисту порушеного права позивача, про захист яких він просить, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в частині визнання бездіяльності Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», яка полягає у порушенні права ОСОБА_1 на отримання у запечатаному вигляді (конверті) кореспонденцію з Європейського суду з прав людини, протиправною.
Щодо позовних вимог в частині стягнення на користь позивача моральну шкоду загальною сумою 100000 гривень, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.
У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Судом встановлено, що підставою для відшкодування моральної шкоди позивачем зазначено стреси та переживання, які він зазнав внаслідок відкриття відповідачем закритого пакета з відповіддю Європейського суду з прав людини та з оглядом та із перечитуванням наданої йому відповіді Європейським судом з прав людини, що на його думку є неприйнятним та є втручанням в його особисте життя.
Поряд із тим, позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок поведінки відповідача, яку позивач вважає протиправною, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.
Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, задоволенню не підлягають.
З системного аналізу матеріалів справи, наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Дослідивши матеріали справи, слід зазначити, що відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами щодо правомірності свої дій здійснений відносно позивача.
За таких обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» в частині визнання бездіяльності Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», яка полягає у порушенні права ОСОБА_1 на отримання у запечатаному вигляді (конверті) кореспонденцію з Європейського суду з прав людини, протиправною.
Щодо розподілу судових витрат, а саме судового збору.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», а у матеріалах справи відсутні докази понесення ним інших судових витрат, розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати бездіяльність Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», яка полягає у порушенні права ОСОБА_1 на отримання у запечатаному вигляді (конверті) кореспонденцію з Європейського суду з прав людини, протиправною.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ОКПП НОМЕР_1 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 24.06.2022 року.

Суддя В.В. Ільков