Справа № 140/3674/22
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2022-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року ЛуцькСправа № 140/3674/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області про скасування рішення, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області (далі ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, відповідач 2) про скасування рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області від 29.03.2022 № 99, про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, з 13.12.2021.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним рішенням позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-ХІІ (далі Закон №796-ХІІ), оскільки станом на 01.01.1993 ОСОБА_1 не прожила в зоні гарантованого добровільного відселення необхідних три роки.

З таким рішенням позивач не погоджується та зазначає, що єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право на користування пільгами встановленими Законом №796-ХІІ, у тому числі призначення пенсій зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, видане уповноваженим органом. Позивач має посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії серії НОМЕР_1 від 23.12.2021, яке є дійсним.

Позивач зазначає, що у липні 1988 року переїхала на місце свого постійного проживання у с. Будки Маневицького району Волинської області та 10.08.1988 в установленому порядку зареєструвалася у цьому населеному пункті. Відповідно до довідки, виданої Маневицькою селищною радою №1798 від 03.03.2022 була постійно зареєстрована та проживала у с. Будки з 10.08.1988 і по даний час. Вказане село згідно Постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991 відноситься до зони гарантованого (добровільного) відселення.

При цьому, в період з 10.02.1989 по 17.05.1989 працювала на посаді повара Ківерцівського дитячого будинку, однак у цей час також постійно проживала у с. Будки, оскільки робота була позмінною та до місця роботи доїжджала. А з 02.07.1990 працювала на посаді страхового агента інспекції держстраху Ківерцівського району Волинської області та за умовами договору у неї був вільний графік роботи та раз у тиждень, щовівторка, о 11 год. 45 хв. з`являлася в інспекцію державного страхування, а також у кожний останній день кварталу року. Зазначений графік роботи дозволяв їй виконувати роботу доїжджаючи у м. Ківерці та Ківерцівський район з місця її постійного проживання с. Будки.

Вважає, що період її проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 складає понад необхідних 3 роки, що дає їй право на призначення пільгової пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

З врахуванням наведеного просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 24.05.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до приписів статті 263 КАС України, у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У відзиві на позов відповідач 1 його вимог не визнав. Свої заперечення обґрунтував тим, що позивачу було відмовлено у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у зв`язку з тим, що не виконуються умови про період проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення.

Відповідач стверджує, що відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 працювала з 25.05.1987 по 23.07.1987 та з 12.04.1988 по 01.07.1988 на території Республіки Білорусь, а з 10.02.1989 по 31.08.1998 у м. Ківерці Волинської області. Також з диплому про навчання вбачається, що ОСОБА_1 навчалась на денній формі навчання в Пінській області Республіки Білорусь в період з 01.09.1985 по 17.02.1988. Тобто, весь цей період позивач перебувала на території, яка не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, а тому даний період не може бути зарахований для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку.

Вважає, що позивачу було правомірно відмовлено у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку. Керуючись викладеним, просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Відповідач 2 у відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечив з аналогічних підстав, викладених у відзиві відповідачем 1 та просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с. 13).

10.03.2022 позивач звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення їй пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та подала відповідні документи.

29.03.2022 ГУ ПФУ в Івано-Франківській області прийнято рішення про відмову в призначення пенсії № 99.

Відмова мотивована тим, що відповідно до статті 55 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування пенсії із зменшенням пенсійного віку призначаються особам, з числа потерпілих від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зокрема: - які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років. Зменшення здійснюється на три роки та додатково на один рік за два роки проживання, роботи, але не більше як шість років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Згідно довідки № 17 від 10.01.2022 ОСОБА_1 проживала в зоні гарантованого добровільного відселення з 12.12.1967 по 09.08.1988 (с. Новосілки) та згідно довідки № 1798 від 03.03.2022 проживала в с. Будки Маневицького р-ну (зона гарантованого добровільного відселення).

Згідно із записами трудової книжки та диплому про навчання встановлено, що ОСОБА_1 в період з 01.09.1985 по 17.02.1988 навчалась на денній формі навчання в Пінській області Республіки Білорусь, з 25.05.1987 по 23.07.1987 робота в Мінській області, з 12.04.1988 по 01.07.1988 робота в Республіці Білорусь, а з 10.02.1989 по 31.08.1998 працювала у м. Ківерці Волинської області, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

При цьому реєстрація місця проживання у с. Будки Маневицького р-ну згідно паспорта з 28.03.1991.

Отже, ОСОБА_1 станом на 01.01.1993 постійно не прожила або постійно не відпрацювала у зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки (а.с. 28).

Не погоджуючись з рішеннями та діями відповідачів щодо відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України, що визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, є Закон Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника (частина перша статті 9 Закону №1058-IV).

Зокрема, як визначено частиною першою статті 26 Закону №1058-IV право на пенсію за віком, особи набувають при досягненні 60-річного віку за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-XII від 28.02.1991 (далі Закон №796-XII).

Статтею 15 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII) визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

За змістом пункту 3 частини першої статті 11 Закону №796-XII до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

У пункті 3 частини першої статті 14 Закону №796-XII визначено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Згідно зі статтею 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені статтею 55 Закону №796-XII.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому приміткою до цього пункту визначено, що початкова величина зниження пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування і цього Закону (частина третя статті 55 Закону №796-XII).

Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Аналогічна правова позиція міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 у справі №565/1829/17 та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до вимог статті 15 Закону №796-XII підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №501 від 25.08.1992 та Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 Про порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи видача посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи провадиться державними адміністраціями областей.

Згідно з пунктом 2 Постанов Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51, та №501 від 25.08.1992 Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи посвідчення є основним документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, іншими актами законодавства.

Належність позивача до особи потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії ніким не оспорювалась, а тому посвідчення є чинним і воно вказує на те, що позивач має право на користування пільгами, встановленими Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Суд зазначає, що єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право на користування пільгами встановленими Законом №796-ХІІ, у тому числі призначення пенсій зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, видане уповноваженим органом.

Згідно з абзацом 8 підпункту 5 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 до заяви про призначення пенсії за віком, серед інших, додаються документи, які підтверджують особливий статус особи, а саме, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).

Матеріалами справи підтверджено, що для призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи позивачем було надано до ГУ ПФУ у Волинській області, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_2 від 23.12.2021, категорія 3, видане Волинською облдержадміністрацією та довідки Виконавчого комітету Маневицької селищної ради від 03.03.2022 № 1798 та від 10.01.2022 № 17.

З довідки Виконавчого комітету Маневицької селищної ради від 10.01.2022 № 17 вбачається, що ОСОБА_1 постійно проживала та була зареєстрована у с. Новосілки Маневицького району (на даний час Камінь-Каширського району) Волинської області з 12.12.1967 по 09.08.1988, яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 № 106 віднесене до зони гарантованого добровільного відселення. Довідка видана на підставі погосподарських книг по с. Новосілки за 1986 -1990 роки (а.с. 24, 65).

З довідки Виконавчого комітету Маневицької селищної ради від 03.03.2022 № 1798 слідує, що ОСОБА_1 з 10.08.1988 і по даний час дійсно зареєстрована та постійно проживає в по АДРЕСА_1 (на даний час Камінь-Каширського району), яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 № 106 віднесене до зони гарантованого добровільного відселення. Довідка видана на підставі погосподарських книг № 1 за 1986-1990 роки, № 1 за 1991-1995 роки, № 1 за 1996-2000 роки, № 1 за 2001-2005 роки, № 2 за 2001-2005 роки, № 1 за 2006-2010 роки, № 4 за 2011-2015 роки, № б/н за 2016-2020 роки, № 4 за 2021-2025 роки (а.с. 24).

Однак відповідачем при вирішенні питання про призначення пенсії позивачу зі зменшенням пенсійного віку не були взяті до уваги вказані довідки та відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_1 з тих підстав, що згідно із записами трудової книжки та диплому про навчання позивач в період з 01.09.1985 по 17.02.1988 навчалась на денній формі навчання в Пінській області Республіки Білорусь, з 25.05.1987 по 23.07.1987 робота в Мінській області, з 12.04.1988 по 01.07.1988 робота в Республіці Білорусь, а з 10.02.1989 по 31.08.1998 працювала у м. Ківерці Волинської області. При цьому реєстрація місця проживання у с. Будки Маневицького р-ну згідно паспорта з 28.03.1991.

Тобто встановлено факт роботи на території, яка не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

З такими твердженнями відповідачів суд не погоджується та зазначає наступне.

Так, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 з 10.02.1989 по 17.05.1989 працювала у Ківерцівському дитячому будинку на посаді повара; з 02.07.1990 по 31.08.1998 - на посаді страхового агента інспекції держстраху Ківерцівського району Волинської області, тобто на території, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, що не заперечується позивачем.

Крім цього, судом встановлено, що за умовами трудового договору інспекції державного страхування з нештатним страховим агентом, укладеного між ОСОБА_1 та начальником Інспекції державного страхування Ківерцівського району від 02.07.1990, у позивача був вільний графік роботи та вона зобов`язувалась раз у тиждень, щовівторка, о 11 год. 45 хв. з`являтися в інспекцію державного страхування, а також у кожний останній день кварталу року. Зазначений графік роботи та наявність транспортного сполучення дозволяв їй виконувати роботу доїжджаючи у м. Ківерці та Ківерцівський район з місця її постійного проживання с. Будки,.

Водночас суд зазначає, що місце роботи та місце проживання особи може не співпадати.

У період з 26.04.1986 по 01.01.1993 реєстрацію та облік громадян за місцем проживання було регламентовано Положенням про паспортну систему в СРСР, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 28.08.1974 №677 (далі - Положення №677), Постановою Ради Міністрів СРСР "Про деякі правила прописки громадян" від 28.08.1974 №678, Тимчасовою інструкцією про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.02.1992 №66-дск.

Зазначеними нормативними актами було передбачено прописку, як форму реєстрації та обліку населення за місцем проживання, що встановлювала необхідність отримання дозволу органів внутрішніх справ на прописку (виписку) в усіх без винятку населених пунктах України.

Згідно з пунктом 22 розділу ІІІ Положення №677, громадяни прописуються за місцем проживання. Громадяни, які прибули на тимчасове проживання із однієї місцевості в іншу на строк більше півтора місяця прописуються тимчасово, а ті, що прибули на строк до півтора місяця реєструються в установленому порядку.

Тобто, прописка громадянина за певною адресою здійснювалася за конкретним місцем проживання, була обов`язковою, а дотримання умов прописки перевірялося уповноваженими особами органів внутрішніх справ.

Крім того, у період з 26.04.1986 по 01.01.1993 порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 №5-24/26.

За загальним правилом, погосподарський облік вівся в погосподарських книгах, а основним об`єктом погосподарського обліку було домогосподарство - об`єкт, члени якого мали реєстрацію місця проживання на території населеного пункту.

Суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відтак, трудова книжка не належить до документів, які можуть підтверджувати або спростовувати період проживання потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи у зоні гарантованого добровільного відселення.

Суд також зазначає, що надання інших документів, які б підтверджували період проживання особи в зоні радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, окрім як довідки органу місцевого самоврядування, законодавством не передбачено.

В матеріалах справи наявна довідка Виконавчого комітету Маневицької селищної ради від 03.03.2022 № 1798, з якої слідує, що ОСОБА_1 з 10.08.1988 і по даний час дійсно зареєстрована та постійно проживає по АДРЕСА_1 (на даний час Камінь-Каширського району), яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 № 106 віднесене до зони гарантованого добровільного відселення. Довідка видана на підставі погосподарських книг № 1 за 1986-1990 роки, № 1 за 1991-1995 роки, № 1 за 1996-2000 роки, № 1 за 2001-2005 роки, № 2 за 2001-2005 роки, № 1 за 2006-2010 роки, № 4 за 2011-2015 роки, № б/н за 2016-2020 роки, № 4 за 2021-2025 роки (а.с. 24).

Зазначена довідка є чинною, не скасованою та не відкликана Виконавчим комітетом Маневицької селищної ради.

Факт проживання ОСОБА_1 у спірний період у с. Будки Маневицького району (на даний час Камінь-Каширського району) Волинської області підтверджується також і тим, що реєстрація фактів народження дітей позивача 1992 р.н. та 1994 р.н. проведена за місцем їх народження - село Будки Маневицького району, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с. 25-26).

Відтак твердження відповідачів про те, що позивач у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 постійно не прожила або постійно не відпрацювала 3 роки, оскільки в період з 01.09.1985 по 01.07.1988 навчалась та працювала у Республіці Білорусь, а в період з 10.02.1989 по 31.08.1998 працювала у м. Ківерці, яке не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, є помилковими та не підтверджені належними і допустимими доказами.

Також безпідставним є твердження відповідача про те, що в період з 01.09.1985 по 17.02.1988 навчалась на денній формі навчання в Пінській області Республіки Білорусь, з 25.05.1987 по 23.07.1987 робота в Мінській області, з 12.04.1988 по 01.07.1988 робота в Республіці Білорусь, тобто на території, що не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, оскільки вказаний період не перетинається з періодом проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення у с. Будки Маневицького району, з 10.08.1988.

Разом з тим, суд зазначає, що оскільки довідкою Виконавчого комітету Маневицької селищної ради від 03.03.2022 № 1798 підтверджено фактичне місце проживання позивача ОСОБА_1 з 10.08.1988 і по даний час в селі Будки Маневицького району Волинської області (на даний час Камінь-Каширського району), це свідчить про можливість зменшення віку додатково 1 рік за 2 роки проживання, передбаченого статтею 55 Закону №796-XII.

Крім цього суд наголошує, що позивач також надавала основний документ, що підтверджує її право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), яке підтверджує той факт, що станом на 01.01.1993 ОСОБА_1 проживала в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. Відповідачами як суб`єктами владних повноважень, дії якого оскаржуються, не надано доказів того, що видане позивачу посвідчення визнано недійсним, а наданий ОСОБА_1 статус скасований.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію Законів Української РСР Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи № 106 від 23.07.1991 с. Будки Маневицького району Волинської області віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Верховний Суд у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 28.03.2018 у справі №333/2072/17 (2а/333/122/17), від 08.05.2018 у справі № 708/1022/17, від 23.05.2018 у справі №398/3509/16-а висловив правовий висновок щодо застосування положень статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Так, Верховний Суд вказав, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи. Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Суд наголошує, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Отже, видача позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи уже підтверджує той факт, що станом на 1 січня 1993 року ОСОБА_1 проживала в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Відтак судом з наявних у матеріалах справи доказів з`ясовано, що позивачем дотримано умови, передбачені положеннями статті 55 Закону №796-ХІІ55 та вона має право на зменшення пенсійного віку на 3 роки - період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить більше трьох років, а також додатково на 1 рік за два повних роки проживання. Тобто, пенсійний вік для ОСОБА_1 підлягає зменшенню на 6 років.

Досягнення позивачем відповідного віку та наявність у неї необхідного страхового стажу для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону №796-XII, відповідачем не оспорюється.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач, у відповідності до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, має право на призначення пенсії зі зниженням, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, пенсійного віку.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії від 29.03.2022 № 99 є протиправним та підлягає скасуванню, а позов в цій частині задоволенню.

Як слідує з позовної заяви, позивач просить скасувати рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області від 29.03.2022 № 99 та визнати протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Однак, суд зазначає, що відмова органу Пенсійного фонду в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи була оформлена рішенням ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 29.03.2022 № 99, якому суд дав належну оцінку. У даному випадку, саме це є рішенням (тобто, є актом індивідуальної дії у розумінні пункту 19 частини першої статті 4 КАС України) про відмову в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, яке і слід визнати протиправним та скасувати, а позов в цій частині необхідно задовольнити.

Суд при вирішенні даного спору зазначає, що визнання протиправним та скасування рішення органу Пенсійного фонду судом не потребує в подальшому визнання протиправними дій ГУ УПФ у Волинській області щодо відмови в призначенні такої пенсії. Тому в цій частині позов до задоволення не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відтак, беручи до уваги зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи вимоги статті 245 КАС України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними та скасування рішення ГУ ПФУ у Івано-Франківській області від 29.03.2022 № 99 про відмову в призначені пенсії та зобов`язання відповідача ГУ ПФУ у Волинській області (до якого позивач зверталася із заявою про призначення пенсії) призначити та виплачувати пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, з 13.12.2021 та про відмову в задоволенні решти позовних вимог.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, рішенням якого було відмовлено позивачу у призначенні пенсії, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом, необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 992,40 грн, сплачений згідно з квитанцією від 05.05.2022 № 0.0..1 (а.с. 10). Суд звертає увагу, що сума судового збору підлягає стягненню з відповідача 2 в повному обсязі, оскільки, часткове задоволення позову стосується лише способу захисту порушеного права обраного судом.

Керуючись статтями 243-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Івано-Франківській області від 29.03.2022 № 99 про відмову в призначені пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-XII від 28.02.1991, з 13.12.2021.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Кравчука, 22-В, ).

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 15, ).

Суддя Р.С. Денисюк