Справа № 200/2311/22
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2022-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2022 року Справа№200/2311/22

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного (письмового) позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Донецького обласного територіального центру комплектування та

соціальної підтримки

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про:

- визнання протиправними дій щодо відмови у наданні відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» статусу ветерана військової служби та видачі (вручення) посвідчення «Ветеран військової служби» і нагрудного знаку «Ветеран військової служби»;

- зобов`язання надати відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» статус ветерана військової служби та видати (вручити) посвідчення «Ветеран військової служби» і нагрудний знак «Ветеран військової служби».

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №449 від 10.09.2020 року позивача, підполковника юстиції ОСОБА_1 , звільнено з військової служби у запас за пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі).

Наказом виконувача обов`язків військового прокурора об`єднаних сил від 10.09.2020 року №585к позивача з 10.09.2020 виключено зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до військового комісаріату.

Відповідно до зазначеного наказу станом на день звільнення вислуга ОСОБА_1 на військовій службі становила 20 календарних років 3 місяці 15 днів, пільгова - 2 роки 8 місяців 18 днів, загальна - 23 роки 0 місяців 3 дні.

30.12.2021 року позивач, маючи вислугу в 20 календарних років військової служби, звернувся до відповідача з заявою з питання надання йому статусу ветерана військової служби та видати (вручити) відповідне посвідчення. Однак, позивачу листом від 11.01.2022 року йому було відмовлено.

З зазначених причин позивач вважає такі дії відповідача протиправними, тому просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2022 року вказаний позов залишено без руху у зв`язку із невідповідністю вимогам ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17 червня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідачем надано письмовий відзив від 26.06.2022 року № 06/14. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що відповідно документів, наданих позивачем, а саме: наказу Міністра оборони України від 10.09.2020 року №449 позивача звільнено в запас за підпунктом «г» п.2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів. Таким чином, позивача було звільнено не на підставі нормативно-правових актів, прийнятих у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Також зазначає, що відповідач не наділений правом надання позивачу статусу ветерана військової служби, оскільки місцем реєстрації останнього згідно паспорту є м. Київ.

Також зазначає, що позивачем пропущено процесуальний строк звернення до суду, оскільки його звільнено з публічної (військової) служби 10.09.2020 року.

З зазначених причин відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України даний предмет спору віднесено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача у відповідності до норм законодавства повідомлено про наявність позову щодо визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджено паспортом НОМЕР_1 . Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач є учасником бойових дій відповідно до свідоцтва НОМЕР_2 , виданого 30.08.2019 року Головною військової прокуратурою Генеральної прокуратури України.

У військовому квитку позивача НОМЕР_3 зазначено, що позивач є майором юстиції.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №449 від 10.09.2020 року підполковника юстиції ОСОБА_1 , звільнено з військової служби у запас за пп. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі).

Відповідно до наказу військової прокуратури об`єднаних сил (м. Краматорськ) від 10.09.2020 року № 585к підполковника юстиції ОСОБА_1 , звільнено з військової служби з 10.09.2020 року та виключено зі списків особового складу військової прокуратури об`єднаних сил, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до військового комісаріату.

Таким чином, відповідно до наказу військової прокуратури об`єднаних сил м. Краматорськ від 10.09.2020 року № 585к та розрахунку вислуги до нього, станом на день звільнення вислуга ОСОБА_1 на військовій службі становила 20 календарних років 3 місяці 15 днів, пільгова - 2 роки 8 місяців 18 днів, загальна - 23 роки 0 місяців 3 дні, тому суд не бере до уваги твердження відповідача про наявність у позивача вислуги - 19 років 9 місяців та неможливість її підрахувати. Тобто, безпосереднім роботодавцем позивача вислугу позивача на військовій службі було підраховано та вказано в наказі про звільнення.

Оскільки пункт 5 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», встановлює, що ветеранами військової служби визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, позивач 30.12.2021 року звернувся до відповідача з заявою про надання йому статусу ветерана військової служби з видачею відповідного посвідчення.

Листом від 11.01.2022 року № 09/01/44 відповідач відмовив позивачу у наданні статусу ветерана військової служби, оскільки відповідно документів, наданих позивачем, а саме: наказу Міністра оборони України від 10.09.2020 року №449 позивача звільнено в запас за підпунктом «г» п.2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів. Таким чином, позивача було звільнено не на підставі нормативно-правових актів, прийнятих у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Також відповідач в листі зазначив, що в наказі Міністра оборони України (по особовому складу) №449 від 10.09.2020 року не зазначено календарної вислуги років за період проходження військової служби з серпня 1996 року по вересень 2015 року.

В дійсний час позивач перебуває на обліку в Краматорському районному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки, тому звернувся з заявою саме до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахувавши обставини справи, наявні в матеріалах справи докази та виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», який, зокрема, встановлює статус ветеранів військової служби, визначає основні засади державної політики щодо соціального захисту громадян, звільнених з військової служби та членів їх сімей, визначає гарантії, які забезпечують їм гідне життя, активну діяльність, шану та повагу в суспільстві, а також Законом України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей», який встановлює правові основи забезпечення соціального захисту військовослужбовців, які звільнятимуться у зв`язку зі скороченням чисельності Збройних Сил України в ході їх реформування, та членів їхніх сімей.

Відповідно до п. 12 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей» особам, які звільняються з військової служби на підставі нормативно-правових актів, прийнятих у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, надаються такі гарантії соціального захисту: військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку із реформуванням, статус ветерана військової служби надається у разі вислуги 20 років і більше у календарному обчисленні.

За приписами п. 2 ст. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей» дія пункту 6 статті 1 цього 3акону поширюється на осіб, звільнених з військової служби (померлих) після 01 січня 2004 року, пунктів 2, 3, 4, 6, 7, 8, 9, 11 та 12 цієї статті на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України після цієї дати.

Як зазначено вище, згідно до Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей» ветеранами військової служби визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Згідно з положеннями пункту 1 Наказу Міністра оборони України №774 від 29.12.2006 «Про вдосконалення заходів з кадрового забезпечення Збройних Сил України на період 2007-2011 років» з 1 січня 2007 року військовослужбовцями, звільненими з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, вважаються військовослужбовці, які звільнені з військових частин, що розформовуються, а також у разі скорочення посад на підставі відповідних директив Міністра оборони України про проведення організаційних заходів. Звільнення цих військовослужбовців проводиться за підстав, що визначені підпунктом г) пунктів 6 та 7 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі).

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що звільнення позивача з військової служби з вислугою у 20 років 3 місяці 15 днів у календарному обчисленні відбулося в зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

За таких обставин, відмова Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки у наданні позивачу статусу ветерана військової служби та видачі посвідчення є протиправною.

У листі від 11.01.2022 року відповідач посилається на відсутність у наказі про звільнення ОСОБА_1 посилання, що позивача звільнено у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України.

Суд зазначає, що формулювання причин звільнення на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) не спростовує обставин фактичного реформування Збройних Сил України.

Ані Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», ані іншим законом, що здійснює правове регулювання відносин стосовно проходження в Україні військової служби, не визначено такої підстави звільнення з військової служби, як реформування Збройних Сил України, а тому посилання відповідача на відсутність у наказі про звільнення позивача зазначення про його звільнення у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України є необґрунтованим.

Відповідно до п. 1 Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знаку «Ветеран військової служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року №1601, посвідчення та нагрудні знаки «Ветеран військової служби» видаються (вручаються) особам, які набули статусу ветеранів військової служби відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист».

Згідно з нормами п. 2-4 вказаного Порядку посвідчення «Ветеран військової служби» є документом, що підтверджує статус ветерана військової служби і його право на отримання відповідних пільг згідно із Законом України «Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист», іншими актами законодавства.

Підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» є один з таких документів: наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку; довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; посвідчення про нагородження медаллю «Ветеран Вооруженных Сил СССР».

Посвідчення та нагрудний знак «Ветеран військової служби» вручаються ветеранові військової служби або за його дорученням рідним чи іншим особам військовими комісаріатами та органами пенсійного забезпечення Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, МВС, Управління державної охорони за місцем проживання ветерана, за що одержувач посвідчення та нагрудного знака розписується у відповідному обліковому документі.

За таких обставин, оскільки за позивачем має бути визнано статус ветерана військової служби, йому має бути видано (вручено) відповідне посвідчення та нагрудний знак «Ветеран військової служби».

Згідно зі змісту Рекомендації №R(80) 2 Комітету Міністрів державам - членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснити з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень, те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящих в ієрархії нормативно - правовим актам. Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межи завдань адміністративного судочинства.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» №. 30985/96).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у спосіб, обраний позивачем.

Суд не бере до уваги твердження позивача про пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки позивачем оскаржується відмова відповідача, викладена в листі від 11.01.2022 року, а до суду позивач звернувся 08.02.2022 року, тому стоки звернення до суду ОСОБА_1 не порушено.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до п. 13 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, як учасник бойових дій. Докази понесення позивачем інших судових витрат суду не надано, тому судові витрати, що підлягають відшкодуванню, відсутні.

Згідно частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації відповідно паспорта громадянина України: АДРЕСА_2 , адреса, зазначена в позовній заяві: АДРЕСА_3 , РНОКПП ) до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (місцезнаходження: 87548, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Громової, буд. 67, адреса, зазначена у відзиві: 85300, Донецька область м. Покровськ, вулиця Поштова, буд. 16, ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо відмови ОСОБА_1 у наданні відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» статусу ветерана військової служби та видачі (вручення) посвідчення «Ветеран військової служби» і нагрудного знаку «Ветеран військової служби».

Зобов`язати Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки надати ОСОБА_1 відповідно до п. 5 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» статус ветерана військової служби та видати (вручити) посвідчення «Ветеран військової служби» і нагрудний знак «Ветеран військової служби».

Рішення складено у повному обсязі та підписано 30 червня 2022 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Б. Голубова