Справа № 500/5970/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/5970/21 пров. № А/857/4445/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області, як відокремленого підрозділу ДПС України,

на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року (суддя Подлісна І.М., час ухвалення не зазначений, місце ухвалення м.Тернопіль, дата складання повного тексту 20.01.2022),

в адміністративній справі №500/5970/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області,

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги,

встановив:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ДПС у Тернопільській області, в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області від 31 жовтня 2019 року №0-1912; 2) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області від 22 квітня 2020 року №0-1912; 3) визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 25 червня 2021 року №0/1912; 4) стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області в користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2724 гривні зі сплати судового збору та в сумі 10000 гривень на професійну правничу допомогу.

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.01.2022 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області від 31 жовтня 2019 року №0-1912. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області від 22 квітня 2020 року №0-1912. Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 25 червня 2021 року №0/1912. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області понесені ним судові витрати 2724 грн. 00 коп. зі сплати судового збору та 4000 грн. 00 коп. за надання правничої допомоги.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що у разі подання платником податку контролюючому органу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, відомості про яке відсутні у базі даних інформаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, сплата податку фізичними особами здійснюється на підставі поданих платником податку відомостей до отримання контролюючим органом відомостей від органів державної реєстрації прав на нерухоме майно про перехід права власності на об`єкт оподаткування. Інформації від органів державної реєстрації прав на нерухоме майно або від позивача щодо зміни власника на об`єкти оподаткування, щодо яких винесенні оскаржувані податкові повідомлення-рішення, до контролюючого органу не надходило. Оскільки податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не було сплачене протягом 60 днів, сума грошового зобов`язання стала узгодженою. Тому вважає скаржник, що оскаржувана податкова вимога №0-1912 від 25.06.2021 сформована і надіслана у встановлений законодавством термін та на підставі чинного на момент винесення вимоги законодавства. Щодо розподілу витрат за надання правничої допомоги, вважає апелянт, що сторона відповідача повністю заперечує проти відшкодування витрат на професійну правову допомогу, оскільки не вважає, що такі відповідають критеріям, визначеним ч.5 ст.134 КАС України.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 18.01.2022 року та винести постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін. Також просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в користь позивача 3000 грн. судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задоволити частково, з врахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований місцем проживання за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями паспортних даних позивача (а.с. 10-13).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №266888595 від 21 липня 2021 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить єдине нерухоме майно (житлова нерухомість) квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 73,8 кв.м (а.с. 23).

Згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у ОСОБА_1 перебувають у власності будівлі та споруди комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

ГУ ДПС у Тернопільській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 31 жовтня 2019 року №0-1912, яким позивачу визначено податкове зобов`язання за 2018 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 1303,50 грн. (а.с. 15, 38), та податкове повідомлення-рішення від 22 квітня 2020 року №0-1912, яким позивачу визначено податкове зобов`язання за 2019 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 73052,54 грн. (а.с. 16, 37).

Відповідачем ГУ ДПС у Тернопільській області також прийнято на підставі вище вказаних податкових повідомлень-рішень податкову вимогу від 25 червня 2021 року №0/1912, якою позивача повідомлено, що станом на 24 червня 2021 року сума його податкового боргу становить 75476,42 грн (а.с. 17, 35).

Позивач зазначив, що вищевказані податкові повідомлення-рішення та вимогу не отримував і про наявний борг не знав. Не погодившись із такими рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення та вимога є протиправними, оскільки з 19 жовтня 2012 року позивач не є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 . За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваних рішень.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне врахувати наступне правове регулювання та встановлені у справі фактичні обставини.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано положеннями Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (далі ПК України).

Відповідно до п.15.1 статті 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Грошове зобов`язання платника податків сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності (пп.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України).

Відповідно до пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Так, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, набрав чинності з 01 січня 2015 року, (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування згідно пп.266.2.1 п.266.1 ст.266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.1 ст.266 ПК України).

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України).

У пп.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

За приписами пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Судом встановлено, що ГУ ДПС у Тернопільській області прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення та вимогу протиправно, оскільки з 19 жовтня 2012 року позивач не є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , щодо якого йому нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що підтверджується рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2012 року у справі №2-258/12р (а.с. 18-20), та Інформаційною довідкою з Державного реєстру з речових прав на нерухоме майно №266888595 від 21.07.2021 (а.с. 23).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За встановлених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прийняті відповідачем оскаржувані податкові повідомлення-рішення та вимога про сплату боргу щодо позивача є протиправними та підлягають скасуванню.

Такий висновок сформований судом з повним та правильним встановленням у справі обставин та з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують, а зводяться до незгоди з ним.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції в перевіреній частині всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції у вказаній частині винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги наведених вище висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування у наведеній частині.

Відносно вирішення судом першої інстанції питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Вирішуючи вимогу позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн., суд першої інстанції не погодився із заявленим розміром вважаючи його неспівмірним. При цьому суд дійшов висновку, що до стягнення за надання професійної правничої допомоги підлягає сума 4000 грн..

В апеляційній скарзі відповідач повністю заперечив проти відшкодування витрат на професійну правову допомогу, оскільки не вважає, що такі відповідають критеріям, визначеним ч.5 ст.134 КАС України.

Перевіряючи оскаржене рішення суду в наведеній частині, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами 3-5 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, наведеними вище правовими нормами встановлено, що підстави стягнення та розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається на підстав положень статей 134, 139 КАС України згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Колегія суддів зазначає, що витрати на правничу допомогу адвоката включають в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції позивачем надано такі документи: копію договору про надання професійної правничої допомоги від 16.08.2021, укладеного між позивачем та адвокатом Вародою Павлом Борисовичем (а.с. 45); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №678 від 03.02.2012 (а.с. 47); ордер на надання правової (правничої) допомоги від 16.09.2021 №1023731 (а.с. 48); копію квитанції до прибуткового касового ордера №325 від 16.09.2021 про прийняття адвокатом від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 10000,00 грн. за надання професійної правничої допомоги згідно з договором про надання професійної правничої допомоги від 16.08.2021 (а.с. 46).

Згідно умов договору про надання професійної правничої допомоги від 16.08.2021 позивач доручив адвокату представляти його інтереси, зокрема, у всіх судах України, при вирішені будь-яких питань, які стосуватимуться його прав, обов`язків та інтересів (п.1.1. Договору).

Як видно із квитанції до прибуткового касового ордера №325 від 16.09.2021, гонорар адвоката за надання професійної правничої допомоги становить 10000 грн..

У позовні заяві Салипа О.К. навів розрахунок витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу, який складається: 1) гонорар адвоката за складання позовної заяви із викопіюванням додатків до неї 5000 грн (5 год. роботи адвоката х 1000 грн (гонорар за 1 год. роботи адвоката); 2) гонорар адвоката за участь в судових засіданнях по справі 5000 грн (1 год. роботи адвоката в судовому засіданні 5000 грн.).

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції у вказаній частині щодо обґрунтованої суми понесених стороною позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн, колегія суддів не погоджується із таким розміром, оскільки такий розмір витрат не містить жодного обгрунтування в рішенні суду першої інстанції.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що розглядувана адміністративна справа є малозначною, матеріали справи не місять опису робіт та інших даних за надану правову допомогу в суді першої інстанції. В оскарженому рішенні суд першої інстанції не навів розрахунків і мотивів витрат на правову допомогу у сумі 4000 грн..

В той же час колегія суддів вважає, що дана категорія справ є типовою, також наявна значна кількість судової практики, що є у загальному доступу в мережі Інтернет. Суд повинен встановити, що понесенні витрати були необхідними, без яких сторона не змогла б обійтися самостійно.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи не містять детального опису виконаних робіт, затраченого часу щодо надання стороні позивача професійної правничої допомоги, а тому вимога про стягнення зі сторони відповідача витрат в частині надання правничої допомоги у розмірі на 10000 грн, як просив позивач, ні 4000 грн, як визначив суд першої інстанції, є необґрунтованою, неспівмірною зі складністю справи та завищеною. Предмет спору в даній справі не є складним, містить три подібних епізоди спірних правовідносин та не потребував вивчення великого обсягу фактичних даних, затрат і значного обсягу юридичної і технічної роботи.

Водночас, взявши до уваги принцип співмірності, заперечення відповідача в апеляційній скарзі щодо розміру витрат на правничу допомогу, напрацьовану правову позицію щодо аналогічних правовідносин, а також виходячи із критеріїв, визначених частинами 3, 5 статті 134, частиною 9 статті 139 КАС України, колегія суддів вважає, що обсяг наданої стороні позивача професійної правничої допомоги у вказаній справі в суді першої інстанції складає 2000 грн., із затраченим часом не більше двох годин по 1000 грн. за годину (формування правової позиції, підготовку та складання позовної заяви), що є співмірним і обґрунтованим у вказаній справі. При цьому слід зазначити, що адвокат участі в судовому засіданні в суді першої інстанції не приймав.

Отже, апеляційний суд вважає, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають витрати по отриманню професійної правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 2000 гривень.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції за приписами статті 317 КАС України підлягає зміні в частині стягнення судових витрат, а саме, в абзаці п`ятому резолютивної частини рішення суду формулювання "4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. за надання правничої допомоги" слід змінити на формулювання "2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. за надання правничої допомоги".

В решта частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу стороною позивача заявлено клопотання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в користь позивача 3000 гривень судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Розрахунок судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу адвоката Вароди П.Б., складається з наступного: 1) гонорар адвоката за складення відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 1500 гривень; 2) гонорар адвоката за участь в судовому засіданні в розмірі 1500 гривень.

До відзиву на апеляційну скаргу додано копію квитанції до прибуткового касового ордера №505 від 13 травня 2022 року.

Надаючи оцінку доказам щодо понесених позивачем витрат на надану правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3000,00 грн., колегія суддів зауважує, що такий розмір не є у вказаному обсязі співмірним та обґрунтованим зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Так, суд апеляційної інстанції враховує, що представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, який фактично дублює правову позицію, що наведена у позовній заяві. Правова позиція сторони позивача не змінювалася, та є аналогічною доводам та вимогам позовної заяви. Крім того, вказана справа розглянута у письмовому провадженні без виклику та участі в судовому засіданні сторін.

Таким чином колегія суддів вважає, що обґрунтований та підтверджений наданими суду доказами розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції складає 1000,00 грн. (1 год. по 1000 грн/год.), який відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), співмірності із складністю справи та обсягу виконаних адвокатом робіт і такий розмір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області, як відокремленого підрозділу ДПС України задоволити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року в адміністративній справі №500/5970/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги змінити в частині стягнення судових витрат, а саме, в абзаці п`ятому резолютивної частини рішення суду формулювання «4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. за надання правничої допомоги» змінити на формулювання «2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. за надання правничої допомоги».

В решта частині рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року в адміністративній справі №500/5970/21 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 1000 (однієї) тисячі гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль