Справа № 380/17790/21
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2022-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року

справа №380/17790/21

провадження № П/380/17998/21

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дії, відмови в перерахунку пенсії та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправними дії УПФУ в Галицькому районі м. Львова та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області по нарахуванню та виплаті у період з 01.01.2015 по 30.06.2021 державної пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірах, що не відповідають розмірам встановленим частиною четвертою статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХП у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 6 червня 1996 року № 230/96-ВР;

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок виплаченої у період з 01.01.2015 по 07.07.2021 державної пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок виплаченої у період з 01.01.2015 по 07.07.2021 державної пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, привівши її розмір у відповідність із розмірами визначеними статтею 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановивши державну пенсію в розмірі 6-ти мінімальних пенсій за віком, беручи за основу розмір мінімальної пенсії за віком встановлений частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплативши суму недоплаченої пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплатити за період з 01.01.2015 по 07.07.2021 різницю між належною, відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції Закону №230/96 ВР), державною пенсією та виплаченою пенсією, що була нарахована відповідно до підзаконного нормативно- правового акту - постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 №1210.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 повідомив, що є потерпілим від наслідків Чорнобильської катастрофи. В 2010 році йому встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з наслідками Чорнобильської катастрофи та його віднесено до І категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Вказує, що відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII, порядок призначення та мінімальний розмір пенсії визначався актами Кабінету Міністрів України. Рішенням Конституційного Суду України від 07.04.2021 №1-р(II)/2021 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції Закону від 28.12.2014 №76-VIII) щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до згаданого рішення КСУ постановив, що у випадку не приведення нормативного регулювання, встановленого статтею 54 Закону №796-XII в редакції Закону №76-VІІІ (щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи) у відповідність із Конституцією України та цим рішенням через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення застосуванню підлягатиме частина четверга статті 54 №796 XII у редакції Закону від 06.06.1996 №230/96-ВР, а саме: „В усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по ІІІ групі інвалідності 6 мінімальних пенсій за віком». КСУ також вказав, що громадяни, на яких поширюється дія статті 54 Закону №796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону №76-VIII. Позивач стверджує, що встановлений рішенням рішення КСУ обов`язок держави розробити порядок/юридичний механізм відшкодування шкоди, якої особи зазнали внаслідок дії статті 54 Закону №796-XII в редакції Закону №76-VIII не виконаний та не реалізований, тому вважає, що держава в особі відповідача зобов`язана відшкодувати йому за весь спірний період (з 01.01.2015 до 07.07.2021) державну пенсію у розмірі 6-ти мінімальних пенсій за віком. Позивач звернувся до відповідача із заявою від 12.07.2021 про проведення перерахунку виплаченої у період з 01.01.2015 по 07.07.2021 державної пенсії в розмірі 6-ти мінімальних пенсій за віком та виплату суми недоплаченої пенсії з огляду на прийняте Конституційним Судом України рішення у справі №1-р(П)/2021 від 07.04.2021. ГУ ПФУ у Львівській області листом №10574-9686/Ф-52/8-1300/21 від 09.08.2021 відмовило у задоволенні цієї заяви заявника, зазначивши, що проведення перерахунку пенсії у розмірі шести мінімальних пенсій за віком чинним законодавством не передбачено. Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо відмови здійснити перерахунок пенсії за період з 01.01.2015 по 07.07.2021, протягом якого відповідач здійснював хибне правозастосування, у зв`язку з цим звернувся до суду з цим позовом.

Суд ухвалою від 23.10.2021 відкрив провадження в адміністративній справі за цим позовом та призначив таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач позов не визнає з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.19-24), просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. Відповідач вказує, що пенсія позивача за спірний період обраховується відповідно до чинної та діючої редакції статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та виплачуваласьвідповідно до Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідач також вважає, що позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду, визначений статтею 122 КАС України, оскільки заявив вимогу про перерахунок та виплату пенсії з 01.01.2015 по 07.07.2021, однак до суду звернувся лише 04.10.2021, подав клопотання про залишення позову без розгляду. В ухвалі суду про відкриття провадження у справі від 23.10.2021 суд вирішував питання дотримання позивачем строків звернення до суду з цим позовом. З посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені 24.12.2020 у постанові у справі №510/1286/16-а (провадження №11-345апп19) суд визначив, що цей позов подано до суду в межах шестимісячного строку від дати отримання позивачем відмови відповідача перерахувати пенсію по інвалідності в розмірі не нижче шести мінімальних пенсій за віком, наданої листом №10574-9686/Ф-52/8-1300/21 від 09.08.2021, тому позивач не пропустив строків звернення до суду, підстав його поновлювати немає. Вирішуючи клопотання відповідача, суд враховує, що позивач звернувся до відповідача із заявою від 12.07.2021 про проведення перерахунку виплаченої у період з 01.01.2015 по 07.07.2021 державної пенсії в розмірі 6-ти мінімальних пенсій за віком та виплату суми недоплаченої пенсії з огляду на прийняте Конституційним Судом України рішення у справі №1-р(П)/2021 від 07.04.2021. ГУ ПФУ у Львівській області листом №10574-9686/Ф-52/8-1300/21 від 09.08.2021 відмовило у задоволенні цієї заяви заявника, зазначивши, що проведення перерахунку пенсії у розмірі шести мінімальних пенсій за віком чинним законодавством не передбачено (а.с.8). З позовом щодо оскарження дій відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії позивач звернувся до суду 05.10.2021. Відлік строку на звернення до адміністративного суду з цим позовом слід розпочинати з дня, наступного за днем, коли позивач дізнався про відмову органу ПФУ задовольнити його прохання про перерахунок пенсії на підставі рішення КСУ від 07.04.2021, а позов подано до суду в межах шестимісячного строку від дати отримання позивачем відмови відповідача перерахувати пенсію за період 01.01.2015-07.07.2021. З огляду на зміст та підстави позовних вимог ОСОБА_1 вимога про перерахунок його пенсії по інвалідності в розмірі не нижче шести мінімальних пенсій за віком зза період з 01.01.2015 по 07.07.2021 стосується питання щодо застосування строку (періоду), за який проводиться перерахунок пенсії (вимоги, яку слід вирішити по суті в рішенні суду), а не питання строку звернення до адміністративного суду. Отже, позивач не порушив строків звернення до суду, а тому немає підстав для задоволення клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Суд з`ясував зміст позовних вимог та заперечень на позов, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи та має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для 1 категорії, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 (а.с. 5). Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ України у Львівській області, котре є правонаступником УПФУ у Галицькому районі м. Львова; отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з наслідками аварії на ЧАЕС. З 01.07.2021 розмір пенсії ОСОБА_1 становить 3700 грн. (а.с. 9).

Після прийняття Конституційним Судом України рішення №1-р(П)/2021 від 07.04.2021 ОСОБА_1 звернувся до органу ПФУ із заявою від 12.07.2021, просив здійснити з 08.07.2021 перерахунок його пенсії по інвалідності в розмірі не нижче шести мінімальних пенсій за віком за період з 01.01.2015 по 07.07.2021 (а.с.6-7).

ГУ ПФУ у Львівській області листом №10574-9686/Ф-52/8-1300/21 від 09.08.2021 відмовило у задоволенні цієї заяви заявника, зазначивши, що проведення перерахунку пенсії у розмірі шести мінімальних пенсій за віком чинним законодавством не передбачено (а.с.8-9).

При прийнятті рішення суд керується такими нормами права та міркуваннями щодо їх застосування до встановлених обставин справи:

частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2021_06_29/pravo1/T079600.html?pravo=1далі - Закон №796-XII).

Статтею 49 Закону №796-XII визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

І. Відповідно до статті 54 Закону №796-XII (в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06.06.1996 №230/96-ВР, що була чинною до внесення змін Законом №76-VIII) пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно з законодавством.

В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

Обчислення і призначення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи із заробітку за межами зони відчуження провадиться на загальних підставах відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (1788-12).

В усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:

по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком;

по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком;

по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком;

дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком.

ІІ. Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII (набрав чинності з 01.01.2015) текст статті 54 Закону №796-XII викладений у такій редакції:

«Пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань».

Таким чином, з 01.01.2015 Кабінету Міністрів України делеговано повноваження щодо визначення мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до статей 54 і 57 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - пенсії) визначено в Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затв. постановою Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №1210).

Пункт 11 цього Порядку визначав мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Так, згідно з пп2) цього пункту мінімальний розмір пенсії для інших інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою:

I групи інвалідності - 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2012 р. і 150 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 1 липня 2012 р.;

II групи інвалідності - 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2012 р. і 125 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 1 липня 2012 р.;

III групи інвалідності - 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2012 р. і 110 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 1 липня 2012 р.

ІІІ. Конституційний Суд України в рішенні від 07.04.2021 №1-р(II)/2021 у справі №3-333/2018(4498/18) постановив таке:

1. Визнати такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

2. Частина третя статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визнана неконституційною, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

3. Верховній Раді України протягом трьох місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення привести нормативне регулювання, встановлене статтею 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

У разі неприведення нормативного регулювання, встановленого статтею 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення застосуванню підлягатиме частина четверта статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 6 червня 1996 року №230/96-ВР:

"В усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:

по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком;

по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком;

по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком;

дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком".

4. Громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-XII, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII.

5. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено».

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

В рішенні від 07.04.2021 №1-р(II)/2021 Конституційний Суд України встановив строк втрати чинності законом, що визнаний неконституційним, а саме - через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто з 07.07.2021, а також визначив, яка норма права підлягатиме застосуванню (частина четверта статті 54 Закону №796-XII у редакції Закону №230/96-ВР) - за умови, що Верховна Рада України в цей період (08.04.2021-07.07.2021) не приведе нормативне регулювання (стаття 54 Закону № 796-XII) у відповідність із Конституцією України та цим рішенням КСУ.

ІV. 29.06.2021 Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» №1584-IX (далі Закон №1584-IX).

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону №1584-IX такий набирає чинності з 1 січня 2022 року, крім пункту 2 розділу I цього Закону та пункту 2 цього розділу, які набирають чинності з 1 липня 2021 року.

Відповідно до пункту 2 розділу І Закону №1584-IX (набрав чинності та діє з 01.07.2021):

- частину третю статті 54 Закону №796-XII викладено в такій редакції:

«В усіх випадках розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, не можуть бути нижчими: - для I групи інвалідності - 6000 гривень; - для II групи інвалідності - 4800 гривень; - для III групи інвалідності - 3700 гривень; - для дітей з інвалідністю - 3700 гривень».

- доповнено статтю 54 Закону №796-XII частинами четвертою і п`ятою такого змісту: «Розміри пенсії, передбачені частиною третьою цієї статті, починаючи з 2022 року щороку з 1 березня індексуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з урахуванням коефіцієнта збільшення, що визначається відповідно до абзаців другого і третього частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Порядок призначення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України».

При прийнятті рішення суд виходить з таких мотивів:

І. щодо позовних вимог ОСОБА_1 за період з 01.07.2021 по 07.07.2021

29.06.2021 Верховна Рада України на виконання пункту 3 рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 №1-р(II)/2021 прийняла Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» №1584-IX, яким внесла такі зміни до Закону №796-XII:

- визначила з 01.07.2021 розмір пенсії по інвалідності осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в конкретних грошових сумах, диференційованих залежно від ступеня втрати працездатності та віку особи;

- починаючи з 2022 року передбачила проведення щорічної індексації (з урахуванням коефіцієнта збільшення, що визначається відповідно до абзаців другого і третього частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування») розміру пенсії в конкретній сумі, визначеній станом на 01.07.2021.

Оскільки з 01.07.2021 частина третя статті 54 №796-XII діє в редакції Закону №1584-IX, то твердження позивача про дію в цей період частини третьої статті 54 №796-XII в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 6 червня 1996 року №230/96-ВР є помилковими.

Позивач з 01.07.2021 отримує пенсію по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, в розмірі, визначеному Законом №796-XII для осіб III групи інвалідності (в сумі 3700 гривень). Отже, розмір пенсії ОСОБА_1 в цей період (1-7 липня 2021 року) визначений чинною редакцією частини третьої статті 54 Закону №796-XII, з урахуванням змін, внесених Законом №1584-IX на виконання рішення КСУ від 07.04.2021 №1-р(II)/2021, тому немає будь-яких підстав для перерахунку розміру його пенсії за період з 01.01.2015 до 07.07.2021 виходячи з 6 мінімальних пенсій за віком.

ІІ. щодо позовних вимог ОСОБА_1 за період з 01.01.2015 по 30.06.2021

З 01.01.2015 по 30.06.2021 ОСОБА_1 отримував пенсію у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України на підставі повноважень, наданих в цей період уряду чинною редакцією частини третьої статті 54 Закону №796-XII в редакції Закону № 76-VIII від 28.12.2014.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За загальним правилом норма права діє щодо відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою, іншими словами - до правовідносин застосовується той закон, під час дії якого вони настали. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідач при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії в період з 01.01.2015 по 30.06.2021 діяв правомірно, оскільки керувався чинною на той час редакцією Закону №796-XII та прийнятим на її реалізацію рішенням Уряду щодо розміру пенсії позивача. Тому суд визнає безпідставними покликання позивача на статтю 56 Конституції України та статтю 1173 Цивільного кодексу України щодо його права на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, оскільки за наведених обставин не встановив в діях відповідача порушення закону.

Основний аргумент позивача зводиться до того, що рішенням КСУ від 07.04.2021 №1-р(II)/2021 встановлений обов`язок держави розробити порядок/юридичний механізм відшкодування шкоди, якої «чорнобильці» зазнали внаслідок дії статті 54 Закону №796-XII в редакції Закону №76-VIII, проте цей обов`язок не виконаний та не реалізований, тому держава в особі відповідача зобов`язана відшкодувати позивачу державну пенсію у розмірі 6-ти мінімальних пенсій за віком за весь спірний період (з 01.01.2015 до 07.07.2021).

Суд визнає такі аргументи ОСОБА_1 для обґрунтування позовних вимог до територіального органу ПФУ про перерахунок його пенсії очевидно безпідставними:

- по перше, рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 №1-р(II)/2021 в принципі не створило будь-яких правових підстав для проведення відповідачем перерахунку розміру пенсії позивача за період з 01.01.2015 по 30.06.2021 на підставі частини четвертої статті 54 Закону №796-XII у редакції Закону №230/96-ВР, а лише констатувало право громадян на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 Закону №796-XII в редакції Закону №76-VIII та відсутність механізму такого відшкодування.

- по друге, Верховна Рада України на виконання пункту 3 рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 №1-р(II)/2021 в межах наданого їй тримісячного строку прийняла Закон №1584-IX і привела Закон №796-XII у відповідність до Конституції України та рішення КСУ, тому правові підстави для відновлення застосування частини четвертої статті 54 Закону №796-XII у редакції Закону №230/96-ВР на підставі згаданого рішення КСУ відсутні.

- по третє, частиною третьою статті 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Суд визнає загальновідомою ту обставину, що станом на дату розгляду цієї справи в Україні відсутній закон, який би визначав порядок відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичній особі актом, що визнаний неконституційними. Отже, порядок відшкодування шкоди, про яку позивається ОСОБА_1 , відсутній. Разом з тим, ГУ ПФУ у Львівській області не є належним відповідачем у спорі щодо відшкодування особі шкоди, завданої прийняттям парламентом закону, що надалі визнаний КСУ неконституційним;

- по четверте, позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтовані в частині розміру завданої йому шкоди (збільшення розміру виплаченої за спірний період пенсії до шести мінімальних пенсій за віком за кожен місяць).

Суд враховує, що Конституційний Суд України у рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пп. 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статті 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Суд визнає загальновідомою ту обставину, що наприкінці грудня 2014 року Верховна Рада України шляхом прийняття кількох законів (в т.ч. і Закону №76-VIII) внесла істотні зміни в бюджетне законодавство та інші закони, що визначають витрати державного бюджету, в тому делегувала Уряду повноваження щодо визначення розміру та порядку виплати низки пільг, допомог, пенсій, заробітних плат та інших виплат, що фінансуються з державного бюджету. Ці рішення парламенту були зумовлені об`єктивними обставинами необхідністю оперативно реагувати на кризові фінансові явища, що розвивалися в Україні наприкінці 2014 року внаслідок втрати державою контролю над істотними частинами її території через військову агресію, девальвацію національної валюти тощо. За такої фінансової ситуації держава в 2015 році не мала спроможності фінансувати бюджетні виплати (в т.ч. пенсії на підставі статті 54 Закону №796-XII в редакції Закону №76-VIII в розмірі шести мінімальних пенсій за віком), тому парламент вніс у цей закон відповідні зміни. Попри те, що КСУ визнав неконституційними зміни, внесені Законом №76-VIII (делегування Уряду повноважень визначати розмір пенсії), суд за наведених обставин не бачить підстав вважати «легітимними очікуваннями» в розумінні статті 1 Першого протоколу ЄКПЛ сподівання ОСОБА_1 отримати від органу ПФУ (котрий діяв правомірно) відшкодування шкоди в розмірі, що становить різницю між виплаченою йому пенсією та шістьма мінімальними пенсіями за віком, виходячи з таких мотивів:

релевантною до обставин цієї справи є практика розгляду скарг на порушення державою прав, гарантованих статтею 1 Першого Протоколу до ЄКПЛ (в тому числі щодо змісту застосованого в цій статті поняття «майно» в автономному тлумаченні Суду) в таких судових рішеннях ЄСПЛ: 1) рішення по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10) від 26.06.2014, що набуло статусу остаточного 26.09.2014 (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_a16); 2) ухвала щодо прийнятності заяви № 54704/10 «Іван Миколайович СЕРЕБРЯНСЬКИЙ проти України» від 03.06.2014 (https://minjust.gov.ua/m/uhvali); 3) ухвала щодо прийнятності заяви № 43331/12 «Валентина Ніканорівна ВЕЛИКОДА проти України» від 03.06.2014 (https://minjust.gov.ua/m/uhvali); 4) ухвала щодо прийнятності заяви № 4519/11 «Тетяна Володимирівна ФАКАС проти України» від 03.07.2014. Аналіз змісту цих рішень Суду дозволяє зробити висновок про існування таких усталених підходів ЄСПЛ:

1) стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, носить загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany), заяви №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ЄСПЛ 2005-VI);

2) що стосується соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам;

Отже, якщо право на отримання надбавки до пенсії (доплати, соціальної допомоги тощо) та критерії її надання прямо передбачені національним законодавством, а заявник відповідає цим критеріям, ЄСПЛ зазвичай вважає, що суть права заявника є достатньо чіткою для застосування статті 1 Першого протоколу та що право заявника на отримання надбавки до пенсії (доплати тощо), передбачене національним законодавством, становить «майно» у значенні цього положення Конвенції;

3) ЄСПЛ розрізняє вимоги щодо виплати певної надбавки/допомоги (як такої) і твердження заявників, що вони мають право на конкретні суми виплат; якщо заявник стверджує, що він має право на певні суми надбавки/доплати (більші, аніж ті, які він отримує), ЄСПЛ детально аналізує, чи можуть вважатися «майном» у значенні статті 1 Першого протоколу твердження заявника про те, що він має право на певні суми виплат, і якщо так чи є їх невиплата втручанням у право на мирне володіння майном.

Так, ЄСПЛ вказує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність «законного сподівання», якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

4) ЄСПЛ не погодився із твердженнями заявників про те, що згідно з рішеннями Конституційного Суду України до відповідних нормативно-правових актів (якими передбачено певні доплати та їх розмір) не можна вносити зміни законами про державний бюджет. У цих справах сама суть права заявників на соціальне забезпечення не ставиться під сумнів. Закони, якими зменшувалися розміри чи скасовувалися певні соціальні виплати, були ухвалені за звичайною процедурою демократично обраним парламентом і це явно робилося з економічних міркувань. Що стосується конкретного розміру соціальних виплат, ЄСПЛ не погодився з тим, що вимоги заявників стосовно отримання надбавки (доплати) у певному розмірі становили «законне сподівання» у значенні практики Суду з цього питання, оскільки:

- такі вимоги не мали достатнього підґрунтя у національному законодавстві;

- немає жодних доказів усталеної практики національних судів на підтримку скарг заявників.

Враховуючи проаналізовану судову практику ЄСПЛ суд дійшов таких висновків:

в період з 01.01.2015 до 30.06.2021 Кабінет Міністрів України на підставі наведених вище чинних норм Закону №796-XII мав повноваження визначати розмір пенсії, котру отримував позивач, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджету. Оскільки в цей період застосовні положення №796-XII були чинними, такі були обов`язковими для застосування відповідачем при визначені позивачу розміру пенсії. Позивач не наводить доказів існування усталеної судової практики з спірного питання. За таких обставин твердження позивача про необхідність виплати йому пенсії у розмірі шести мінімальних пенсій за віком не становлять «законних сподівань», що можуть вважатися «майном» у значенні статті 1 Першого протоколу ЄКПЛ. Отже, твердження позивача про порушення державою його конвенційного права є помилковими.

Оцінюючи в сукупності обставини цієї справи суд дійшов висновку, що відповідач, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про перерахунок та виплату пенсії від 12.07.2021 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Законом №796-XII , підстав для перерахунку пенсії позивача з період з 01.01.2015 до 07.07.2021 у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком на підставі заяви від 12.07.2021 немає. Тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Львівській області є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Відповідно до частини п`ятої статті 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За подання цього позову позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, підстави для їх розподілу відсутні.

Керуючись ст.ст. 9, 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 229, 241-246, 250, 251, 255, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Москаль Р.М.