Справа № 160/1498/22
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 червня 2022 року Справа № 160/1498/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «КАМЕТ-СТАЛЬ» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування припису, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулося Приватне акціонерне товариство «Дніпровський коксохімічний завод» з позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю № 202/4.4-1021-73 від 28.12.2021 року, винесений Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вважає оскаржуваний припис протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки під час здійснення перевірки та при винесенні припису відповідачем було допущено грубі порушення порядку та процедури здійснення позапланової перевірки, оформлення результатів перевірки, винесення припису, що має наслідком незаконність проведення перевірки та прийнятого за її результатами припису.
Ухвалою суду від 26.01.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
09.03.2022 року позивачем засобами електронного зв`язку подано до суду заяву про зміну найменування та інших реквізитів позивача.
09.03.2022 року на електронну адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення до позову, в яких позивач звернув увагу на судову практику, яка є релевантною в спірних правовідносинах.
10.06.2022 року відповідачем засобами електронного зв`язку надано до суду відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи.
В обґрунтування відзиву зазначено, що оскаржуваний припис є законним, обґрунтованим, складеним на підставі та у відповідності до норм діючого законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.
Відповідно, відповідач вважає, що позов є необґрунтованим та не відповідає дійсним обставинам справи, що були встановлені під час інспекційного відвідування.
Відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
13.06.2022 року позивачем на електронну адресу суду надіслано заяву про неприйняття відзиву на позовну заяву, поданого із пропущенням встановленого строку та розгляду матеріалів справи за наявними матеріалами справи без врахування відзиву на позовну заяву та доданих до нього письмових доказів (за виключенням доказів, наданих на підставі ухвали суду про витребування доказів).
Позивач зазначає, що відповідачем пропущено строк на подання відзиву, при цьому не заявлено клопотання про продовження такого строку.
Крім того, позивач звертає увагу, що текст відзиву надійшов з неідентифікованої електронної пошти, та не є підписаним відповідачем.
Тому, позивач просить, зокрема, відмовити у прийнятті відзиву Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області у справі № 160/1498/22, поданого після спливу процесуального строку для його подання без поважних причин та розглянути справу за наявними у справі доказами; визнати дії відповідача по наданню відзиву на позовну заяву після закінчення процесуального строку без поважних причин як визнання відповідачем позову.
З даного приводу суд зазначає наступне.
Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Беручи до уваги викладене, суд зазначає, що кваліфікація судом визнання відповідачем позову через неподання відповідачем відзиву на позов без поважних причин є правом суду, а не обов`язком.
В даному випадку, суд не вбачає підстав для кваліфікації визнання відповідачем позову.
22.06.2022 року позивачем надано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, яку долучено до матеріалів справи.
В обґрунтування відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідачем не спростовано позовних вимог та наведених у позові фактичних обставин справи, які свідчать про незаконність та протиправність оскаржуваного припису.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
Судом встановлено, що у період з 14.12.2021 року по 28.12.2021 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області було проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці, за результатами якого складено акт від 28.12.2021 року № 202/4.4-1021.
За результатами проведеного заходу виявлено наступні порушення.
1. В порушення вимог ч. 2 ст. 65 КЗпП України, на ПрАТ «ДКХЗ» не ведеться облік надурочних годин в повному обсязі. Так, наприклад, при звільненні працівників до закінчення облікового періоду треба визначити норму робочих годин для працівника для визначення кількості надурочних годин. Загальна кількість надурочних годин визначається як різниця між фактично відпрацьованими годинами з першого для облікового періоду до дня, коли працівник звільняється, та нормою робочого часу за цей самий період. Під час перевірки встановлено, що у вересні 2021 року звільненим працівникам ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ) не було проведено облік надурочних годин відпрацьованих працівниками, які повинні оплачуватися згідно зі статтею 106 КЗпП України.
2. В порушення вимог ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що роботодавцем, ПрАТ «ДКХЗ» не забезпечено ведення достовірного обліку надурочних годин відпрацьованих звільненими працівниками, що призвело до не забезпечення роботодавцем достовірного обліку бухгалтерських витрат на оплату праці, в частині не ведення обліку надурочних годин фактично відпрацьованих працівниками ПрАТ «ДКХЗ».
3. Вимогами ст. 106 КЗпП України визначено, що робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі. Перевіркою ПрАТ «ДКХЗ» встановлено, що відповідно до п. 4.2 розділу 4 «Доплати і надбавки» Положення про оплату праці та преміювання працівників ПрАТ «ДКХЗ», яке є додатком до колективного договору, оплата праці за роботу в надурочний час здійснюється в подвійному розмірі. При підсумованому обліку робочого часу оплачується як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді (місяць).
Наказом генерального директора товариства від 30.10.2020 року № 1038-П «Про норму тривалості робочого часу і режиму роботи на 2021 рік» встановлено працівникам підприємства з нормальною тривалістю робочого часу 40 годин на тиждень, норму тривалості робочого часу на 2021 рік 1994 годин, в тому числі у місяцях вересень 176 год., жовтень 159 год.
Пунктом 10 наказу від 30.10.2020 року № 1038-П встановлено для змінного персоналу підприємства при підсумковому обліку робочого часу обліковий період місяць.
Відповідно до п. 8 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумкового обліку робочого часу, якi затверджені наказом Міністерства праці та соціальної політики України 19.04.2006р. № 138 час, відпрацьований понад нормальну тривалість робочого часу, визначається як різниця між фактично відпрацьованим часом роботи згідно табелю обліку робочого часу та нормою тривалості робочого часу за обліковий період.
У разі звільнення працівника до закінчення облікового періоду треба визначити норму робочих годин для працівника для визначення кількості надурочних годин. Загальна кількість надурочних годин визначається як різниця між фактично відпрацьованими годинами з першого дня облікового періоду до дня, коли працівник звільняється, та нормою робочого часу за цей самий період. Бо коли працівник звільняється припиняються взаємні зобов`язання сторін трудового договору. Тобто, коли закінчується дія трудового договору, припиняються всі його умови, які стосуються тривалості облікового періоду, зокрема, i встановлення підсумованого обліку робочого часу.
Тому розрахункова норма робочого часу за цей період визначається з урахуванням дати звільнення працівника та зменшення на години, не відпрацьовані працівником. За наявності години надурочної роботи повинні оплачуватися в подвійному розмiрi згiдно статті 106 Кодексу законів про працю України.
Перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею 14-річного віку, ст. 38 КЗпП України 15.09.2021 року (наказ від 13.09.2021 року №181). Відповідно табеля обліку робочого часу ПрАТ «ДКХЗ» за вересень 2021 року ОСОБА_1 відпрацював 84 години з 01.09.2021 року по 15.09.2021 року зі змінним графіком роботи. При підсумковому обліку роботи з обліковим періодом місяць норма робочих годин у вересні 2021 року з 01.09.2021 року по 15.09.2021 року з урахуванням зменшення на години, не відпрацьовані ОСОБА_1 (9 вересня 2021 року - відпустка без збереження заробітної плати) складає 80 годин. Враховуючи викладене, години надурочної роботи ОСОБА_1 (4 години) повинні оплачуватися у подвійному розмiрi. Відповідно розрахункового листка за вересень 2021 року надурочні години ОСОБА_1 не оплачені у подвійному розмірі.
ОСОБА_2 звільнено за власним бажанням (вихід на пенсію), ст. 38 КЗпП України, 13.09.2021 року (наказ від 09.09.2021 року №178). Відповідно табеля обліку робочого часу ПрАТ «ДКХЗ» за вересень 2021 року ОСОБА_2 відпрацювала 72 години з 01.09.2021 року по 13.09.2021 року зi змiнним графіком роботи. При підсумковому обліку роботи з обліковим період місяць норма робочих годин у вересні 2021 року з 01.09.2021 року по 13.09.2021 року з урахуванням зменшення на години, не відпрацьовані ОСОБА_2 (13 вересня 2021 року - року відпустка без збереження заробітної плати) складає 64 годин. Враховуючи викладене, години надурочної роботи ОСОБА_2 (8 години) повинні оплачуватися у подвійному розмірі. Відповідно розрахункового листка за вересень 2021 року надурочні години ОСОБА_2 не оплачені у подвійному розмірі, чим порушено вимоги статті 106 Кодексу законів про працю України.
Судом встановлено, що 28.12.2021 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області, відповідно до ст. 259 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст. 8 та ст. 11 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», п. 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою КМУ від 21.08.2019 року № 823, було винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю № 202/4.4-1021-73, відповідно до якого, зобов`язано позивача усунути виявлені порушення та забезпечити додержання норм законодавства про працю, а саме:
1. В порушення вимог частини другої статті 63 КЗпП України, на ПрАТ «ДКХЗ» не ведеться облік надурочних годин звільнених працівників в повному обсязі, строк усунення до 22.01.2022 року.
2. ПрАТ «ДКХЗ» не забезпечено ведення достовірного обліку надурочних годин відпрацьованих звільненими працівниками, що призвело до не забезпечення роботодавцем достовірного обліку бухгалтерських витрат на оплату праці, строк усунення до 22.01.2022 року, строк усунення до 22.01.2022 року.
3. В порушення вимог статті 106 КЗпП України встановлено, що робота в надурочний час не оплачується в подвійному розмірі, строк усунення до 22.01.2022 року.
4. В порушення вимог частини першої статті 116 КЗпП України встановлено випадки проведення остаточного розрахунку не в день звільнення, строк усунення до 22.01.2022 року.
Позивач, вважаючи вказаний припис необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" № 877-V від 05.04.2007р. (далі - Закон № 877-V) визначено правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки і відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому Законом № 877-V порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21цього Закону.
Статтею 3 Закону № 877-V передбачено, що державний нагляд (контроль) здійснюється за принципами, зокрема: здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом та презумпції правомірності діяльності суб`єкта господарювання у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно - правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків суб`єкта господарювання та/або повноважень органу державного нагляду (контролю).
Правовими положеннями статті 259 КЗпП України регламентовано, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення № 96).
Згідно із пунктом 1 Положення № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Пунктом 7 Положення № 96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Суд звертає увагу, що позивачем надано до суду копію реєстраційної картки звернення фізичної особи від 04.10.2021 року, з якої вбачається, що особа звернулася на Урядову «гарячу лінію» зі зверненням наступного змісту «Заявник скаржиться на невиплату розрахункових коштів та заробітної плати при звільненні … року (ДКХЗ Дніпровський коксохімічний завод, м. Кам`янське). Звертався до керівника, де отримав відповідь, що кошти будуть виплачені. Прохання посприяти заявнику у виплаті розрахункових коштів».
Суд зазначає, що у вказаній реєстраційній картці звернення фізичної особи від 04.10.2021 року, копія якої міститься в матеріалах справи закреслено прізвище, ім`я та по-батькові фізичної особи, а також дата звільнення.
Ухвалою суду від 26.01.2022 року витребувано у Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, зокрема, реєстраційну картку звернення фізичної особи на Урядову «гарячу лінію» від 04.10.2021 року (вхід. № 1547/ДУ-13159389 від 04.10.2021 року Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області) без закреслень тексту.
Суд звертає увагу, що відповідачем не надано до суду вказаного документу.
Відповідач надав до суду, зокрема, копію листа Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 09.11.2021 року № 7978-15/04, адресованого Державній службі України з питань праці, в якому просив розглянути питання щодо надання погоджень на проведення позапланових заходів державного нагляду (контролю) на підставі звернень ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про порушення стосовно них законодавства про працю, та копію листа Державної служби України з питань праці від 11.11.2021 року № 7690/1/13-21, яким надано погодження на проведення територіальними органами Держпраці позапланових заходів зі здійснення державного нагляду (контролю) суб`єктів господарювання, зазначених у листах, зокрема, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 09.11.2021 року № 7978-15/04.
Суд зазначає, що частиною п`ятою статті 7 Закону № 877-V перед початком здійснення заходу посадові особи органу державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу або уповноваженій ним особі (фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі) посвідчення (направлення) та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу органу державного нагляду (контролю), і надати суб`єкту господарювання копію посвідчення (направлення). Посадова особа органу державного нагляду (контролю) без посвідчення (направлення) на здійснення заходу та службового посвідчення не має права здійснювати державний нагляд (контроль) суб`єкта господарювання. Суб`єкт господарювання має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходу, якщо вони не пред`явили документів, передбачених цією статтею.
Статтею 6 Закону № 877-V передбачено, що однією з підстав для здійснення позапланового заходу є звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.
У такому разі перед початком здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) посадові особи територіального органу державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі, крім документів, передбачених цим Законом, додатково копію погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки. Суб`єкти господарювання мають право не допускати посадових осіб територіального органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходів державного нагляду (контролю), якщо вони не пред`явили документи, передбачені цим абзацом.
У той же час, відповідно до статті 6 Закону № 877-V під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю).
Водночас, ч. 2 ст. 6 Закону № 877-V визначено, що проведення позапланових заходів з інших підстав, крім передбачених цією статтею, забороняється, крім позапланових заходів, передбачених частиною четвертою статті 2 цього Закону.
Отже, суд зазначає, що предмет позапланової перевірки є обмеженим лише тими питаннями, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, та які обов`язково зазначені у посвідченні (направленні) на проведення перевірки.
Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону № 877-V суб`єкт господарювання повинен ознайомитися з підставою проведення позапланового заходу з наданням йому копії відповідного посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю).
У постановах від 31.01.2019 року у справі № 809/799/17 та від 20.09.2021 року у справі № 2040/5544/18 Верховний Суду зробив висновок, що відповідно до абзацу 9 частини 1 статті 6 Закону № 877-V під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю).
Так, цей законодавчий припис покликаний запобігти зловживанню державними органами проводити перевірки з ширшим обсягом питань, а тому під час розгляду цієї категорії справ дослідженню підлягає інформація, що стала підставою для призначення позапланового заходу, на відповідність визначеній інформації та тільки її відображення у наказі та направленні (посвідченні) на проведення позапланового заходу.
Відтак, з огляду на приписи ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» об`єктом позапланової перевірки позивача мало бути саме питання додержання позивачем умов виплати розрахункових коштів та заробітної плати при звільненні заявника.
Натомість, з реєстраційної картки звернення фізичної особи, що наявна в матеріалах справи підіймається питання щодо правильності ведення обліку надурочних годин в цілому по підприємству відносно невизначеного кола осіб, зокрема тих, хто був звільнений у вересні 2021 року; правильності та достовірності бухгалтерського обліку витрат на оплату праці в частині не ведення обліку надурочних годин в період з вересня 2021 року по час перевірки; повноти нарахування оплати за надурочні години у подвійному розмірі при звільненні працівників у вересні 2021 року; своєчасності розрахунку при звільненні щодо всіх звільнених працівників у період за вересень 2021 року по час перевірки, тобто по 14.10.2021 року; перевірку вимог законодавства про працю при звільненні наступних працівників ДКХЗ, звільнених у вересні 2021 року, зокрема, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .
Беручи до уваги викладене, суд доходить висновку, що перевірка інших питань, перелік яких наведено описі виявлених порушень в Акті перевірки не могла бути предметом перевірки за заявою фізичної особи від 04.10.2021 року.
Тобто, в даному випадку відповідач вийшов за межі предмету перевірки, чим порушив вимоги ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», оскільки провів перевірку поза межами звернення фізичної особи від 04.10.2021 року.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з частиною 6 ст. 7 Закону № 877-V визначено, що за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю) складає акт.
В останній день перевірки два примірники акта підписуються посадовими особами органу державного нагляду (контролю), які здійснювали захід, та суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено законом.
Якщо суб`єкт господарювання не погоджується з актом, він підписує акт із зауваженнями. Зауваження суб`єкта господарювання щодо здійснення державного нагляду (контролю) є невід`ємною частиною акта органу державного нагляду (контролю).
У разі відмови суб`єкта господарювання підписати акт посадова особа органу державного нагляду (контролю) вносить до такого акта відповідний запис.
Один примірник акта вручається керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі в останній день заходу державного нагляду (контролю), а другий зберігається в органі державного нагляду (контролю).
Аналізуючи наведені норми законодавства, суд доходить висновку, що позивач має право на подачу зауважень на акт перевірки, і закон не обмежує права позивача подати такі зауваження окремо від акта перевірки.
За правилами ч. 7 та 8 ст. 7 зазначеного Закону, на підставі акта, складеного за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) за наявності підстав для повного або часткового зупинення виробництва (виготовлення), реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг звертається у порядку та строки, встановлені законом, з відповідним позовом до адміністративного суду. У разі необхідності вжиття інших заходів реагування орган державного нагляду (контролю) протягом п`яти робочих днів з дня завершення здійснення заходу державного нагляду (контролю) складає припис, розпорядження, інший розпорядчий документ щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу.
Припис - обов`язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду (контролю) суб`єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис не передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання. Припис видається та підписується посадовою особою органу державного нагляду (контролю), яка здійснювала перевірку.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що у разі якщо за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) складає, зокрема, припис щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу. При цьому припис не передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання.
Суд критично ставиться до посилань відповідача, що акт перевірки було направлено на адресу позивача 29.12.2021 року, у зв`язку з неможливістю вручення його копії керівнику підприємства, через відсутність останнього на робочому місці, з огляду на наступне.
Як свідчить акт перевірки та припис № 202/4.4-1021-73 останнім днем перевірки є 28.12.2021 року, в той же день і було винесено оскаржуваний припис.
Таким чином, відповідачем винесено припис не протягом п`яти днів після завершення контрольного заходу, а саме під час проведення такого заходу. В той же час наявність зауважень до акту перевірки зобов`язує суб`єкта владних повноважень їх розглянути та врахувати під час винесення припису.
Натомість, відповідачем було позбавлено позивача права на розгляд зауважень до акту перевірки, у разі їх наявності, та в день складення акта перевірки винесено рішення про безумовне недотримання позивачем законодавства про працю і винесено припис про усунення цих порушень.
Суд вважає, що зазначені вище процедурні порушення проведення перевірки та оформлення результатів перевірки, у сукупності мають наслідком незаконність такої перевірки та складення припису із допущенням порушень встановленого законом порядку.
Серед іншого, суд звертає увагу, що в оскаржуваному приписі міститься посилання на Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою КМУ від 21.08.2019 року № 823.
Щодо виявлених, в ході проведення позапланового заходу, порушень, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 50 КЗпП України встановлено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.
Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті.
Згідно зі ст. 52 КЗпП України для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п`ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує роботодавець за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51).
На тих підприємствах, в установах, організаціях, де за характером виробництва та умовами роботи запровадження п`ятиденного робочого тижня є недоцільним, встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. При шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин, 6 годин при тижневій нормі 36 годин і 4 годин при тижневій нормі 24 години.
П`ятиденний або шестиденний робочий тиждень встановлюється роботодавцем спільно з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) з урахуванням специфіки роботи, думки трудового колективу і за погодженням з місцевою радою.
Згідно зі ст. 61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51).
За приписами ст. 65 КЗпП України надурочні роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів підряд і 120 годин на рік.
Роботодавець повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника.
Відповідно до ст. 106 КЗпП України за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки.
За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години.
У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті.
Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається.
Вищевказаними нормами закону не врегульовано порядок визначення облікового періоду при підсумованому обліку робочого часу та не встановлено обов`язку роботодавця при розрахунку кількості годин надурочних робіт у місяці звільнення працівника обліковий період розраховувати з першого дня облікового періоду до дня, коли працівник звільнився.
Щодо посилань відповідача на Методичні рекомендації щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених Наказом Міністерства праці та соціальної політики від 19.04.2006 року № 138, суд зазначає наступне.
У вказаних методичних рекомендаціях викладено умови та порядок застосування підсумованого обліку робочого часу з урахуванням чинного законодавства.
Методичні рекомендації може бути використано підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та господарювання з метою більш ефективного використання робочого часу та засобів виробництва.
Тобто, суд доходить висновку, що вказані рекомендації не носять обов`язково характеру.
Згідно з п. 2 Рекомендацій підсумований облік робочого часу запроваджується на підприємстві роботодавцем за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації, а у разі його відсутності це питання відповідно до ст. 7 Закону України "Про колективні договори і угоди" ( 3356-12 ) може бути врегульовано колективним договором.
Відповідно до п. 6 Рекомендацій обліковим періодом при підсумованому обліку робочого часу, як правило, є місяць. В окремих випадках застосовуються інші облікові періоди - декада (10 календарних днів місяця), квартал, півріччя, рік тощо.
Згідно з абз. 2 п. 8 Рекомендацій час, відпрацьований понад нормальну тривалість робочого часу, визначається як різниця між фактично відпрацьованим часом роботи згідно табелю обліку робочого часу та нормою тривалості робочого часу за обліковий період. Кількість додаткових вільних від роботи днів визначається шляхом ділення часу, відпрацьованого понад норму тривалості робочого часу, на нормальну тривалість робочого дня.
За змістом п. 12 Рекомендацій підсумований облік робочого часу кожного, працівника здійснюється за табелем виходів на роботу та затвердженим графіком роботи (змінності) за обліковий період. Облік робочого часу по кожному працівнику має провадитись наростаючим підсумком з початку встановленого облікового періоду. Норма робочого часу за обліковий період визначається за календарем з розрахунку шестиденного робочого тижня, семигодинного робочого дня (чи відповідного скороченого робочого дня) з урахуванням скороченого робочого часу напередодні вихідних днів - до 5 годин і напередодні святкових і неробочих днів - на 1 годину.
У порядку, встановленому в колективному договорі, норма робочого часу за обліковий період може визначатися за графіком п`ятиденного робочого тижня. Ураховуючи те, що при п`ятиденному робочому тижні КЗпП ( 322-08 ) не передбачає встановлення конкретної тривалості щоденної роботи, норма робочого часу за обліковий період визначається шляхом множення часу тривалості робочого дня на кількість робочих днів за календарем п`ятиденного робочого тижня, що припадають на цей період, з рівною тривалістю кожного робочого дня, з урахуванням її скорочення напередодні святкових і неробочих днів та вихідними днями в суботу і неділю.
Загальна кількість надурочних годин за обліковий період визначається як різниця між фактично відпрацьованим часом і нормою годин за цей період. При підрахунку нормальної кількості робочих годин облікового періоду виключаються дні, які за графіком або розпорядком роботи припадають на час, упродовж якого працівник відповідно до законодавства був звільнений від виконання своїх трудових обов`язків (відпустка, виконання державних або громадських обов`язків, тимчасова непрацездатність тощо).
Суд погоджується, що даними Рекомендаціями також не передбачено, що у разі звільнення працівника до завершення облікового періоду, для такого працівника обліковим періодом є період з першого дня облікового періоду, встановленого роботодавцем до дати звільнення працівника.
Положень щодо зміни облікового періоду автоматично в силу звільнення працівника Рекомендації також не містять.
Вказаними рекомендаціями окремо не передбачено іншого порядку обрахунку кількості годин надурочних робіт у разі звільнення працівника до завершення запровадженого роботодавцем облікового періоду.
Суд вважає, що відповідачем не доведено факту порушення позивачем приписів ч. 2 ст. 65, ст. 106 КЗпП України та ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при здійсненні остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через неоплату у подвійному розмірі відпрацьованих ними за графіками змінності робочих годин, які відповідачем визнано як надурочні.
Судом встановлено, що наказом генерального директора товариства позивача від 30.10.2020 року № 1038-П «Про норму тривалості робочого часу і режиму роботи на 2021 рік» визначено працівникам підприємства з нормальною тривалістю робочого часу 40 годин на тиждень, норму тривалості робочого часу на 2021 рік 1994 годин, в тому числі у місяцях вересень 176 год., жовтень 159 год.
Відповідно до п. 10 вказаного наказу, встановлено для змінного персоналу підприємства при підсумованому обліку робочого часу обліковий період місяць.
Відповідно д п. 2.8 Колективного договору ПрАТ «ДКХЗ» від 23.12.2020 року, роботодавець зобов`язується роботу в надурочний час оплачувати в подвійному розмірі годинної ставки. Розмір годинної оплати визначити, виходячи із норми робочого часу за місяць, встановлений для нормальної тривалості робочого часу.
Таким чином, судом встановлено, що позивач розраховує звільненим працівникам години надурочних робіт за фактично відпрацьований час за умови перевищення фактично відпрацьованого робочого часу від нормативного робочого часу за графіком робіт у обліковому періоді.
Відповідно, при звільненні працівника до доти завершення облікового періоду кількість годин надурочної роботи такого працівника визначається як різниця між кількістю фактично відпрацьованих годин до дати звільнення з нормою робочого часу за обліковий період (місяць).
Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 7 ст. 4 Закону № 877 у разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків суб`єкта господарювання або повноважень органу державного нагляду (контролю), така норма трактується в інтересах суб`єкта господарювання.
Таким чином, суд вважає, що за таких підстав припис в цій частині також є безпідставним та підлягає скасуванню.
Щодо виявленого порушення в частині проведення позивачем остаточного розрахунку не в день звільнення, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до п. 2.12 Колективного договору ПрАТ «ДКХЗ» від 23.12.2020 року, встановлено заробітну плату працівникам виплачувати регулярно в робочі дні та в терміни, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, який не перевищує 16 календарних днів та не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається за фактично відпрацьований час з розрахунку окладу працівника. Виплату здійснювати за першу половину місяця не пізніше 22 числа поточного місяця, за відпрацьований місяць не пізніше 7 числа місяця, наступного за звітним.
Так, судом встановлено, що під час проведення перевірки позивачу було вручено вимогу про надання документів № 641/4.4-11 від 14.12.2021 року, якою зобов`язано керівника позивача надати для проведення заходу державного контролю, зокрема, відомості про нарахування заробітної плати звільнених працівників за період з вересня 2021 року по час перевірки; документи щодо проведення остаточного розрахунку звільнених працівників за період з вересня 2021 року по час перевірки; документи щодо нарахування та виплати компенсації за всі невикористані дні відпустки звільненим працівникам; інші документи, що стосуються повноти виплати заробітної плати тощо.
Таким чином, суд зазначає, що висновок відповідача щодо проведення позивачем остаточного розрахунку не в день звільнення не знайшов свого підтвердження, та не відповідає фактичним обставинам справи.
Тому в даній частині припис також є протиправним та підлягає скасуванню.
Суд зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 3 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що оскаржуваний припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю № 202/4.4-1021-73 від 28.12.2021 року, винесений Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області, підлягає визнанню протиправним та скасуванню
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в розмірі 2481,00 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву Приватного акціонерного товариства «КАМЕТ-СТАЛЬ» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування припису задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю № 202/4.4-1021-73 від 28.12.2021 року, винесений Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 28.06.2022 року.

Суддя І.О. Лозицька