Справа № 344/5518/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2022-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 344/5518/22 пров. № А/857/8157/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Кухтея Р.В.,

з участю секретаря судових засідань Смолинця А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 травня 2022 року у справі за позовом Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України,

суддя(і) у І інстанції Польська М.В.,

час ухвалення рішення 10 год 20 хв,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 13 травня 2022 року,

ВСТАНОВИВ :

12 травня 2022 року Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області (далі УДМС) звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просило затримати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 місяців.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 травня 2022 року у справі № 344/5518/22 вказаний позов задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що на момент затримання відповідач не надав позивачу паспортного або іншого документа, що б посвідчували його особу та/або давали йому право на перетин державного кордону України, доказів про право на законне перебування на території України, документів для виїзду з території України. Тому наявні законні підстави для затримання відповідача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації.

У апеляційній скарзі відповідач, який діє через представника, просив зазначене судове рішення скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідачем не вчинялось адміністративне правопорушення, передбачене статтею 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Окрім того, звертає увагу апеляційного суду на те, що протокол затримання не відповідає вимогам закону, а саме не містить відомостей про посаду особи, яка склала протокол, та у ньому не зазначено суті правопорушення.

Зазначає, що затриманому не було надано можливості скористатися правовою допомогою відповідно до статей 261, 268, 271 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стверджує, що матеріали судової справи містять достатньо документів, відповідно до яких особу відповідача вже ідентифіковано, а отже підстав для його затримання з цією метою немає.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 позивач підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник апелянта у судовому засіданні апеляційного суду підтримав подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову УДМС відмовити.

Представник УДМС у ході апеляційного розгляду заперечив обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 27 травня 2005 року ГУ МВС в Харківській області було прийнято рішення про набуття громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за територіальним походженням (на підставі рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 05 вересня 2005 року у справі №118/14 про встановлення факту постійного проживання на території Україні ОСОБА_1 з лютого 1990 року).

27 жовтня 2005 року ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 Пісочинським ВМ Харківського РВ УМВС в Харківській області, а 29 вересня 2008 року був документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон.

13 лютого 2014 року рішенням ГУ ДМС України в Харківській області рішення ГУ МВС в Харківській області від 27 жовтня 2005 року про набуття громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було скасовано як таке, що набуте унаслідок подання свідомо неправдивих відомостей (інформація Вовчанського районного суду Харківської області від 10 січня 2014 року про те, що цивільна справа за заявою громадянина ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання на території України за №118/14 в провадженні суду не перебувала).

Указом Президента Грузії №339 від 26 жовтня 2015 року відповідачу було припинено громадянство Грузії у зв`язку із набуттям громадянства іншої держави.

10 травня 2022 року ОСОБА_1 був затриманий у порядку частини 2 статті 263 Кодексу України про адміністративні правопорушення, про що складено відповідний протокол про адміністративне затримання протокол (а.с. 5).

Того ж дня Управлінням стратегічних розслідувань в Івано-Франківській області ДСР НП України надіслано до УДМС обґрунтоване звернення про примусове видворення (повернення) з території України в країну походження уродженця Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що тимчасово проживає у Надвірнянському районі Івано-Франківської області, зареєстрованого у Миколаївській області, та було доставлено вказану особу до адміністративного приміщення УДМС.

У зверненні Управлінням стратегічних розслідувань в Івано-Франківській області ДСР НП України зазначалось, що згідно обліків Генерального секретаріату МОКП - Інтерпол щодо особи ОСОБА_1 04 серпня 2016 року було опубліковане «Зелене оповіщення» (містить інформацію про осіб, схильних до вчинення правопорушень, які можуть займатися злочинною діяльністю в інших країнах), країна ініціатор - Грузія, статус особи «можлива загроза». Згідно з інформацією Департаменту стратегічних розслідувань Національно поліції України ОСОБА_1 є суб`єктом злочинного впливу у статусі «вора (злодія) в законі», один із учасників організованого угрупування, яке діє на території України, Російської Федерації та Туреччини. 08 грудня 2013 року ОСОБА_1 затримувався працівниками ГУБОЗ МВС України та у подальшому був депортований до Турецької Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_2 затриманий в м. Саратов (Російська Федерація) та у подальшому депортований до України (при затриманні надав недійсний паспорт громадянина України). Згідно з оперативною інформацією ДСР НП України ОСОБА_1 під час здійснення повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти Україні підтримує зв`язок з окупантами, може виступати інформатором диверсійних розвідувальних груп окупаційних військ.

У зверненні також зазначено, що ОСОБА_1 не має постійного проживання в Україні, не працює та не має стабільного джерела доходу для свого існування, окрім коштів, здобутих злочинним шляхом, а його подальше перебування на території України суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України та охорони публічного порядку.

10 вересня 2020 року ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5100 грн.

У зв`язку із несплатою штрафу у встановлений термін 14 січня 2021 року ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області прийнято рішення №23, яким відповідачу було заборонено в`їзд в Україну терміном на 3 роки на підставі статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Водночас сторона відповідача заперечує факт несплати штрафу та долучила квитанцію від 11 травня 2021 року про сплату штрафу (подвійного розміру з нарахуванням виконавчих витрат) та заявила про неознайомлення з прийнятим рішенням від 14 січня 2021 року про заборону в`їзду в Україну.

УДМС звернулося до адміністративного суду з позовом, що розглядається, у якому просило затримати ОСОБА_1 з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 місяців.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції вказаного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

В силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Частиною 4 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

На переконання апеляційного суду, системний аналіз наведеної правової норми свідчить про те, що можливість затримання іноземця або особи без громадянства у порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, пов`язана законодавцем із наявністю певних обставин, однією з яких є відсутність у іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року № 784 було затверджено Порядок ведення Єдиного державного демографічного реєстру та надання з нього інформації, взаємодії між уповноваженими суб`єктами, а також здійснення ідентифікації та верифікації (далі Порядок № 784).

Пунктом 52 Порядку № 784 передбачено, що під час здійснення ідентифікації іноземця або особи без громадянства перевіряється поданий ним паспортний документ іноземця - документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною, вживаються заходи до встановлення громадянства, прізвища, імені, по батькові (у разі наявності), дати та місця народження іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до пункту 55 Порядку № 784 ідентифікація іноземців та осіб без громадянства, затриманих за незаконне перебування або порушення правил перебування в Україні, в яких відсутні документи, що посвідчують його особу, передбачає, зокрема, здійснення таких заходів:

1) опитування з метою встановлення прізвища, імені, по батькові (у разі наявності), місця народження, віку, країни походження особи;

2) проведення перевірки інформації про особу засобами Реєстру;

3) проведення у разі відсутності інформації про особу в Реєстрі перевірки згідно з картотеками та базами даних розпорядника Реєстру;

4) фотографування особи;

5) отримання відцифрованих відбитків пальців рук особи.

Згідно з пунктом 4 розділу ІV Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України від 22 січня 2018 року № 38/77), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119 (далі Інструкція), іноземці, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, поміщуються до ПТПІ на строк, необхідний для їх ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше ніж на вісімнадцять місяців.

Приписами пункту 1 розділу V Інструкції передбачено, що до матеріалів про примусове повернення/видворення, що зберігаються в особовій справі затриманого, належать:

рішення відповідного органу/підрозділу про примусове повернення та/або рішення адміністративного суду щодо примусового видворення іноземця;

копія паспортного документа іноземця (за наявності);

у разі відсутності паспортного документа - документи (посвідчення особи на повернення), які свідчать про здійснення заходів щодо встановлення особи затриманого;

копія вироку суду чи постанови у справі про адміністративне правопорушення, якщо видворення є наслідком вчинення іноземцем під час перебування в Україні злочину чи адміністративного правопорушення;

копія повідомлення, надісланого іноземному дипломатичному представництву або консульській установі, про затримання іноземця;

копія акта приймання-передавання особи за договорами про реадмісію осіб (за наявності);

інші документи (дактилокарти, акт про фактично здійснені витрати на примусове видворення іноземця, акт про приймання від інших правоохоронних органів для видворення).

Пунктом 1 розділу VI Інструкції передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, внаслідок скасування 13 лютого 2014 року рішенням ГУ ДМС України в Харківській області рішення ГУ МВС в Харківській області від 27 жовтня 2005 року про набуття громадянства ОСОБА_1 відповідач із вказаної дати не має статусу громадянина України.

Разом із тим, Указом Президента Грузії № 339 від 26 жовтня 2015 року було припинено громадянство Грузії відповідача у зв`язку із набуттям громадянства іншої держави, хоча на момент припинення громадянства Грузії ОСОБА_1 уже не був громадянином України.

Відповідач ОСОБА_1 фактично вважає себе особою без громадянства і з метою правового закріплення такого статусу 15 вересня 2020 року та 07 травня 2021 року (повторно) звертався до органів міграційної служби із заявами щодо визнання особою без громадянства, однак такого статусу не набув.

Водночас у ОСОБА_1 відсутні будь-які документи, які б надавали йому право на законних підставах як перебувати на території України, так і залишити її територію.

10 вересня 2020 року він був притягнутий до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України, за порушення правил перебування в Україні із призначення покарання у вигляді штрафу у розмірі 5100 грн.

14 січня 2021 року ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області було прийнято рішення про забороні відповідачу в`їзду в Україну терміном на 3 роки, однак 10 травня 2022 року він був затриманий на території України працівниками УСР в Івано-Франківській області ДСР НПУ без відповідних документів та доставлений до УДМС.

Разом із тим, як свідчать матеріали справи, у розпорядженні позивача є інформацію про можливу наявність у Онінані Мамуки громадянства Російської Федерації та Румунії, яка підлягає додатковій перевірці. Окрім того, підлягає з`ясуванню можливість повторного отримання відповідачем громадянства Грузії.

Водночас апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачу статус біженця не надавався і він не є особою, яка потребує додаткового захисту. З відповідними заявами до органів ДМС України відповідач не звертався.

Указом Президента України від 14 травня 2021 року №203/2021 було затверджено рішення Ради нацбезпеки і оборони України від 14 травня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».

Додаток 1 до вказаного рішення Ради нацбезпеки і оборони України містить перелік фізичних осіб, до яких застосовуються обмежувальні заходи (санкції). Під №354 у цьому переліку перебуває ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Грузії, особа без громадянства, у відповідності до якого у пункті 13 виду обмежувальних заходів зазначено примусове видворення за межі України.

Відтак, для забезпечення виконання приписів Указу Президента України від 14 травня 2021 року №203/2021 необхідними є належна ідентифікація та документування відповідача з метою легального перетину державного кордону України.

На переконання апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у справі №490/5797/20.

При цьому суд апеляційної інстанції наголошує, що з огляду на приписи частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.

Разом із тим, таке звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні і суд не має сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях інших адміністративних, цивільних чи господарських справ. Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази, що повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням доводів УДМС про необхідність додаткової перевірки інформації про наявність у Оніані Мамуки громадянства інших держав, відсутності у відповідача будь-якого належного документа про посвідчення особи, який не є похідним від паспорта громадянина України, виданого на підставі скасованого 13 лютого 2014 року рішенням ГУ ДМС України в Харківській області рішення ГУ МВС в Харківській області від 27 жовтня 2005 року про набуття громадянства, відсутності офіційного джерела доходів, а також необхідності забезпечення виконання Указу Президента України від 14 травня 2021 року №203/2021, апеляційний суд дійшов переконання про обґрунтованість позовних вимог УДМС щодо затримання відповідача з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 250, 272, 289, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 травня 2022 року у справі № 344/5518/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Р. В. Кухтей
Постанова у повному обсязі складена 28 червня 2022 року.