Справа № 520/14177/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2022-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 р. Справа № 520/14177/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2021, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, по справі № 520/14177/21

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач, апелянт) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі по тексту - ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідач), в якому просив суд:

- визнати дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови зарахувати ОСОБА_1 строк навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 13.08.1996 по 11.06.1999 у загальний строк військової служби та у строк безперервної служби у Збройних силах України;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 зарахувати строк навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 13.08.1996 по 11.06.1999 у загальний строк військової служби та у строк безперервної служби, вважаючи початком військової служби день зарахування до Київського військового ліцею імені Івана Богуна - 13.08.1996.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідачем протиправно не зараховано до вислуги років часу навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 13.08.1996 по 11.06.1999, з огляду на те, що ліцей на час його навчання мав статус військового навчального закладу, при цьому початком перебування на військовій службі вважався день прибуття на навчання до військового навчального закладу (військового ліцею). Звернув увагу, що в розумінні законодавства, яке було чинним на момент його зарахування на навчання до вказаного ліцею, навчання в ліцеї вважалося початком військової служби. Посилаючись на статті 22, 58 Конституції України, вважає, що в межах спірних правовідносин до позивача має застосовуватись Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу в редакції 1992 року, у зв`язку з чим наполягає на наявності права в частині зарахування спірного строку навчання до загального строку військової служби.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2021 у справі № 520/14177/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (вул. Коцарська, б. 56, м. Харків, 61052, ) про визнання дій протиправними та вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неврахування судом першої інстанції обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2021 у справі № 520/14177/21 та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована незгодою з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зарахування до вислуги років часу навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 13.08.1996 по 11.06.1999 до загального строку військової служби. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі № 1-7/99, зауважує, що з огляду на загальновизнаний принцип права, закріплений в статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі, враховуючи, що під час навчання позивача в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна діяла редакція Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» 1992 року, відповідно до якої початком перебування на військовій службі вважався день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов`язаних, ОСОБА_1 має право на зарахування строку навчання у військовому ліцеї до загального строку військової служби та у строк безперервної служби.

У зв`язку з викладеним наполягає на протиправності оскаржуваної відмови відповідача та необхідності зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 зарахувати позивачу строк навчання у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна з 13.08.1996 по 11.06.1999 у загальний строк військової служби та у строк безперервної служби, вважаючи початком військової служби день зарахування до Київського військового ліцею імені Івана Богуна - 13.08.1996.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу нескористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що з 13.08.1996 по 11.06.1999 позивач навчався у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна, про що отримав атестат про повну загальну середню освіту, що підтверджується копіями архівної довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України №962/3 від 19.09.2016 року та атестата МО №11102999 від 19.06.1999.

З та по теперішній час позивач проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1.

03 червня 2021 року позивач звернувся до військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 із рапортом, в якому просив зарахувати до вислуги років на військовій службі строк навчання в Київському військовому ліцеї з 13.08.1996 по 11.06.1999.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.06.2021р. за №1762/Ю позивачу відмовлено у задоволенні вказаного вище рапорту у зв`язку з тим, що на даний час стаття 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" в редакції від 31.07.1999 не містить норми, щодо зарахування навчання у військовому ліцеї у строк військової служби.

Позивач, не погоджуючись із зазначеною вище відмовою, звернувся із вказаним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, оскільки ліцей, у якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом у розумінні Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", внаслідок чого навчання у такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у ст.2 цього Закону, а тому строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Статтею 2 Закону № 2232-ХІІ визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Відповідно до ст. 24 Закону №2232-XII (в редакції від 25.03.1992) початком перебування на військовій службі вважався, зокрема, й день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

При цьому, у ст. 2 Закону № 2232-XII встановлено такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин; військова служба жінок за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу; військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів; військова служба за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів і студентів кафедр військової підготовки (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих цивільних навчальних закладів; військова служба за контрактом офіцерського складу.

Водночас, такого виду як навчання у військових ліцеях вказаний перелік не містить.

За приписами ч.1 ст.25 Закону (в редакції на час навчання позивача) громадяни, які навчаються у військово-навчальних закладах, перебувають на військовій службі і не мають звань прапорщиків чи мічманів та офіцерського складу, є курсантами, а ті, що мають такі звання, - слухачами. Навчання у військово-навчальних закладах зараховується курсантам як строкова військова служба.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону №2232-XII громадяни України, які виявили бажання вступити до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, можуть проходити попередню підготовку в загальноосвітніх навчальних закладах, військових ліцеях, ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою, у військових оркестрах, навчальних закладах громадських організацій, на підготовчих курсах при вищих військових навчальних закладах або військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів.

Аналіз вказаної норми Закону свідчить, що навчання у військовому ліцеї є лише підготовкою до вступу у вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів.

Так, відповідно до положень Закону України "Про загальну середню освіту" від 13.05.99 № 651-XIV, ліцей - навчальний заклад III ступеня з профільним навчанням та допрофесійною підготовкою (може надавати освітні послуги II ступеня, починаючи з 8 класу).

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 № 490 були створені вищи військові навчальні заклади. Пунктом 2 цієї Постанови визначено, що Київський військовий ліцей імені Івана Богуна створено на базі Київського суворовського військового училища з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

З вищевказаного слідує, що період навчання позивача з 13.08.1996 по 11.06.1999 у Київському військовому ліцеї є лише підготовкою ОСОБА_1 до вступу на навчання у військовому навчальному закладі і не може вважатися безпосередньо військовою службою. Про вказане свідчить також виданий позивачу за результатами навчання атестат про повну загальну середню освіту. Крім того, згідно архівної довідки Галузевого державного архіву Міністерства Оборони України №12123 від 19.09.2016 року позивач навчався у Київському військовому ліцеї ім. Івана Богуна "ліцеїстом", а не курсантом чи слухачем.

Також, за змістом Закону №2232-ХІІ, необхідною умовою прийняття на військову службу є, зокрема, досягнення громадянином України відповідного віку.

Так, за правилами ст. 15 ч. 1 Закону №2232-ХІІ (у редакції на час навчання) для статусу військовослужбовця необхідно досягнення 18-річного віку.

Крім того, за правилами ст. 20 цього Закону на військову службу у добровільному порядку приймаються особи, які відповідають вимогам військової служби, зокрема: громадяни віком від 17 до 21 року, в тому числі ті, котрі досягли 17-річного віку в рік зарахування на навчання, а також військовослужбовці та військовозобов`язані віком від 18 до 23 років, які не мають військових звань офіцерського складу і виявили бажання вчитися у військово-навчальних закладах, - на військову службу курсантів військово-навчальних закладів; курсанти військово-навчальних закладів і офіцери запасу - на військову службу офіцерського складу.

У той же час, як вбачається із матеріалів справи, позивачу станом на момент його зарахування до військового ліцею було лише 15 років, тобто він був неповнолітньою особою, яка в силу Закону не могла бути призваною на військову службу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що ліцей, у якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом у розумінні Закону №2232-ХІІ, внаслідок чого навчання у такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у ст.2 цього Закону, а тому строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби.

Аналогічну позицію підтримав і Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 у справі № 825/1086/17.

При цьому суд звертає увагу, що питання про включення до загального військового стажу терміну навчання у суворівських (нахімовському) училищах, військових ліцеях та ліцеях із посиленою військово-фізичною підготовкою, неодноразово розглядалось Верховним Судом України, який у своїх рішеннях підкреслив, що навчання у таких закладах не слід вважати проходженням військової служби (справи № 21-41а11, № 21-129а11, № 21-358а11, №21-7а12, №21-107а13, №21-330а13).

За таких обставин, відсутні підстави стверджувати, що відповідачем неправомірно не враховано строк навчання позивача у Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна до строку його військової служби.

Доводи скаржника з посиланням на статтю 22 Конституції України щодо звуження його прав, у зв`язку з прийняттям іншого закону колегія суддів відхиляє, як такі, що ґрунтуються на хибному розумінні положень Закону №2232-ХІІ, оскільки як у редакції, чинній на час навчання позивача у військовому ліцеї, так і на час звернення до відповідача з рапортом про зарахування спірного спірного стажу до вислуги років, приписи ст. 2 вказаного закону не передбачали такого виду військової служби як навчання у військовому ліцеї, що унеможливлює зарахування такого строку до стажу військової служби.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2021 по справі № 520/14177/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій