Справа № 420/1642/21
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2022-06-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/1642/21
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій, рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУПФУ), в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФУ, яке оформлено листом №41-12584/Б-02/8-1500/21 від 04.01.2021 року, про зменшення розміру перерахованої пенсії із суми 25228 грн. до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; зобов`язати ГУПФУ здійснити перерахунок та виплату з 13 грудня 2019 року пенсії у зв`язку з втратою годувальника, виходячи з розрахунку 60% від суми місячної заробітної плати, зазначеної у довідці Прокуратури Одеської області від 05.03.2020 №32, що складає 25227,99 грн. без обмеження її максимального розміру, та з урахуванням раніше проведених виплат.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянтка просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка є пенсіонеркою відповідно до пенсійного посвідчення від 23.06.2009.

Відповідно до розпорядження УПФУ в Приморському районі м.Одеси №689 від 23.06.2011 року позивачці призначено пенсію по втраті годувальника в розмірі 60%, а відповідно до розпорядження №828817 від 10.10.2012 року їй перераховано пенсію по втраті годувальника з 01.07.2012 року.

На звернення позивачки, Прокуратурою Одеської області їй надано довідку №32 від 05.03.2020 року про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсій, відповідно до якої розмір заробітної плати визначено на 06.09.2017 року згідно з Постановою КМУ від 30.08.2017 №657, за відповідною посадою начальника відділу, становить: посадовий оклад 7750,00 грн., надбавка за класний час (старший радник юстиції) 2400,00 грн., надбавка за вислугу років (40) - 3100,00 грн., інші щомісячні надбавки, доплати (ОВЗ) (70%) - 9275,00 грн., премія 60% - 13515,00 грн., матеріальні допомоги (на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань) 3003,33 грн., всього - 42046,66 грн.

Позивачка звернулась до ГУПФУ із заявою про перерахунок пенсії у зв`язку з підвищенням розміру заробітної плати, однак листом від 15.06.2020 №4873-5077/Б-02/В-1500/20 ГУПФУ надано відповідь, якою повідомлено, що перерахунок пенсії в разі втрати годувальника Законом України «Про прокуратуру» не передбачений, пенсію обчислено з урахуванням заробітної плати 11449,43 грн. та з 01.10.2017 року її розмір складає 6869,66 грн. (11449,43 грн.*60%).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.20 року по справі №420/5303/20, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.12.20, визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФУ, яке оформлено листом від 15.06.2020 року про відмову позивачці у проведенні перерахунку пенсії по втраті годувальника на підставі довідки Прокуратури Одеської області від 05.03.2020 №32; зобов`язано ГУПФУ здійснити перерахунок та виплату з 13 грудня 2019 року пенсії по втраті годувальника, виходячи з розрахунку 60% від суми місячної заробітної плати згідно довідки Прокуратури Одеської області від 05.03.2020 №32, з урахуванням раніше проведених виплат.

На виконання вищезазначеного судового рішення від 08.10.2020 року, відповідачем прийнято рішення, оформлене листом № 41-12584/Б-02/8-1500/21 від 04.01.2021 року, відповідно до якого при здійсненні перерахунку з 13 грудня 2019 року позивачці пенсії по втраті годувальника, виходячи з розрахунку 60% від суми місячної заробітної плати, згідно довідки Прокуратури Одеської області від 05.03.2020 №32, додатково зменшено розмір перерахованої пенсії із суми 25228 грн до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, що з 01.12.2020 становить 17690, 00 грн..

Проведення перерахунку пенсії із застосуванням обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність, і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки перевищення пенсії позивачки стало результатом перерахунку в період дії загальної норми п.13-2 Розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», то до регулювання спірних правовідносин слід застосовувати положення вказаної норми, яка встановлює обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Таким чином, перерахунок ГУПФУ пенсії із обмеженням граничного розміру пенсії є законним і обґрунтованим та не призвів до зменшення розміру пенсії, оскільки за своєю суттю не є звуженням обсягу вже набутих позивачкою прав та/або позбавленням її права на соціальний захист. Інший підхід безумовно призводить до дискримінації відносно інших груп пенсіонерів, які набули відповідне право на пенсію після запроваджених обмежень граничного розміру, що ставить їх у нерівне становище.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції вірними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Положеннями ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як було зазначено, відповідно до розпорядження УПФУ в Приморському районі м.Одеси №689 від 23.06.2011 року позивачці призначено пенсію по втраті годувальника в розмірі 60%.

Згідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року N 1789-XII (в редакції станом на час призначення пенсії) членам сімей прокурора або слідчого (батькам, дружині, чоловіку, дітям, які не досягли 18 років або старшим цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення ними 18 років, а тим, які навчаються, - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23-річного віку), які були на його утриманні на момент смерті, призначається пенсія на випадок втрати годувальника, за наявності у нього стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років, у розмірі 60 відсотків від середньомісячного (чинного) заробітку на одного члена сім`ї, 80 відсотків - на двох і більше членів сім`ї.

Станом на час проведення перерахнку в січні 2021 року діяв інший Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року№1697-VII, ч.19 ст.86 якого передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї прокурора або слідчого, які були на його утриманні на момент смерті (при цьому дітям пенсія призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника), за наявності у померлого годувальника стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років, у розмірі 60 відсотків середньомісячного (чинного) заробітку на одного члена сім`ї, 70 відсотків - на двох і більше членів сім`ї. До непрацездатних членів сім`ї померлого прокурора або слідчого належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Поряд з цим, згідно п.13-2 Розділу XV ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» максимальний розмір пенсії, призначеної на умовах законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про наукову і науково-технічну діяльність" (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), не може перевищувати десяти розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Враховуючи, що станом на час проведення позивачці перерахунку пенсії на підставі рішення суду вказані положення п.13-2 Розділу XV ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» неконституційними у встановленому Законом порядку не визнавались, а тому були чинними, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для обмеження пенсії позивачки десятьма прожитковими мінімумами.

Крім того, слід додати, що у відзиві на позов відповідач наголошував про наявність підстав для обмеження пенсії позивачки десятьма прожитковими мінімумами з огляду на положення ст.86 Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року№ 1697-VII.

З аналізу рішення рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.20 року № 420/5303/20 вбачається, що зобов`язуючи відповідача здійснити перерахунок пенсії позивачки суд зазначав, що положення Закону №1697-VII дійсно не містить положень щодо призначення і перерахунку пенсій у разі втрати годувальника - прокурора. Відтак, спірні правовідносини повинні вирішуватись виходячи із загальних правил призначення пенсій у разі втрати годувальника, передбачених розділом 5, ст.43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст.37-50 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що як наголошувалось вище, пенсія позивачці була призначена відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року N 1789-XII.

Водночас, відповідно до абз.6 ч.15 ст.86 Закону №1697-VII максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність.

З аналізу наведеного можна дійти висновку, що застосування обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність, передбачено для всіх пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про прокуратуру», тобто призначених як працівникам прокуратури, так і членам сімей прокурора, які були на його утриманні на момент смерті прокурора (пенсія по втраті годувальника), в зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для обмеження пенсії позивача десятьма прожитковими мінімумами і з огляду на абз.6 ч.15 ст.86 Закону №1697-VII, положення якого неконституційними у встановленому Законом порядку не визнавались.

При цьому, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26.12.2011 N 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також, аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що, неодноразово висловлюючи правову позицію щодо можливості обмеження розміру соціальних виплат, ЄСПЛ, не заперечуючи право держав зменшувати такий розмір, не сформулював правової позиції щодо достатнього розміру таких соціальних виплат, підкреслюючи водночас необхідність забезпечення прозорості, недискримінаційного характеру відповідних змін, не покладення надмірного тягаря на заявників внаслідок такого втручання держави. Така практика свідчить про достатньо широке «поле» для розсуду, яке ЄСПЛ залишає державам у питаннях соціального забезпечення.

Отже, ЄСПЛ визнає можливість того, що виплати соціального страхування можуть бути зменшені або припинені, однак, розглядаючи питання відповідності таких дій, у кожній конкретній справі ураховує всі відповідні обставини справи і з`ясовує: чи було законним таке втручання, чи переслідувало легітимну мету таке втручання та чи не поклало таке втручання надмірний тягар на особу, якої це стосується.

Колегія суддів зазначає, що дійсно виплати соціального страхування є «майном» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, однак обмеження максимальним розміром пенсій працівникам прокуратури не може вважатися порушенням їх права володіння цим майном, оскільки такі здійснені державою шляхом введення нових законодавчих положень з метою регулювання політики соціального забезпечення. Встановлені обмеження не є непропорційними та не призводять до порушення сутності пенсійних прав.

Водночас розмір пенсії, призначених особам згідно Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням встановлених обмежень максимальною сумою, залишається вищим середньомісячного розміру пенсії в Україні. Тобто, встановлення максимального розміру пенсії для вказаних осіб не поставило їх у невигідне становище, оскільки їх право на соціальне забезпечення було за ними збережене, вони не були позбавлені своїх засобів для існування і не були піддані ризикові недостатності таких засобів для життя. Тому встановлення максимального розміру пенсії не можна вважати таким, що поклало надмірний чи непропорційний тягар, чи порушило їх право на мирне володіння своїм майном.

Однак, вказане обмеження не є дискримінаційним, оскільки стосується й інших категорій пенсіонерів, зокрема поширюється на пенсії, призначені відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення».

Тому, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дій, рішення, зобов`язання вчинити певні дії є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.