Справа № 320/4108/21
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2022-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2022 року справа №320/4108/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому позивач просить суд:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (Броварський відділ обслуговування громадян) щодо невиплати виниклої заборгованості пенсійних виплат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з листопада 2016 року по квітень 2018 року;

- зобов`язати відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (Броварський відділ обслуговування громадян) виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виниклу заборгованість по пенсії з листопада 2016 року по квітень 2018 року зі здійсненням компенсації втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки ВПО від 12.03.2018 №/6516, фактично мешкала у м. Бровари Київської області. Позивач у 2014 році виїхала з тимчасово окупованої території (район проведення антитерористичних операцій смт. Пантелеймонівка Донецької області) до м. Краматорськ Донецької області, перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, де проживала до грудня 2016 року. З цього часу управлінням були нараховані належні до виплати суми пенсії на її картковий рахунок. Позивач зазначає, що в листопаді 2016 року управління припинило виплату пенсії, та в грудні 2016 року у зв`язку з припиненням виплати пенсії вона вимушена була повернутися до місця своєї постійної реєстрації.

У березні 2018 року позивач звернулась до відповідача для поновлення виплати пенсії, та з квітня 2018 року виплата була відновлена, але заборгованість з листопада 2016 року по квітень 2018 року виплачена не була.

21.01.2021 позивач звернулась до відповідача із запитом щодо підстав невиплати заборгованості з пенсії, у відповідь на який листом від 17.03.2021 №1000-0202-8/28379 відповідачем було повідомлено про те, що кошти, які не виплачені за період з 01.11.2016 по 30.04.2018 обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та будуть виплачені на умовах окремого Порядку відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» зі змінами, внесеними постановою Кабінетів Міністрів від 21.08.2019 №788 (далі - Постанова №637).

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Витребувано докази, зокрема від відповідача.

Заперечуючи проти позову, відповідач виходить із того, що з 01.03.2018 позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції згідно із довідкою від 12.03.2018 №1, та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV). Попередньо позивач була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа в Управлінні праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, де отримала довідку №1426/17544 від 16.12.2014. Вказану довідку відповідно до інформації Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської радим скасовано 05.10.2016 на підставі п.п.3 п. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у зв`язку з тривалою відсутністю (60 днів) за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця проживання. Відповідача вказує, що нарахування пенсії з 01.11.2016 не проводилося, заборгованість з виплати пенсії відсутня.

Також відповідачем зазначено, що відповідно до пп.2 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365, було встановлено факт відсутності позивача за місцем його фактичного проживання, вказаного при подачі заяви про відновлення пенсійних виплат.

Таким чином, відповідач просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Ц-Міським РВ Горлівського МУ УМВС України у Донецькій області 22.10.1999. Зареєстрованим місцем проживання позивача з 25.01.1982 є: АДРЕСА_1 ( а.с. 10).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 16.05.1999 є пенсіонером за віком відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 (а.с.12), до серпня 2014 року проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

У період з серпня 2014 року по жовтень 2016 року ОСОБА_1 перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області, що підтверджується супровідним листом УПФУ в м. Краматорську Донецької області від 23.03.2018 №5771/03, з яким Броварському об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України надійшов макет пенсійної справи №830014 ОСОБА_1 (а.с.35).

Як зазначає позивачка в позовній заяві, в листопаді 2016 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області припинило виплату пенсії позивачу, та в грудні 2016 року у зв`язку з припиненням виплати пенсії вона вимушена була повернутися до місця своєї постійної реєстрації.

12.03.2018 ОСОБА_1 видано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 12.03.2018 № за місцем фактичного проживання/перебування: АДРЕСА_2 . Зареєстрованим місцем проживання є: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Також 12.03.2018 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (Броварського відділу обслуговування громадян) із заявою про запит пенсійної справи з УПФУ в м. Краматорську Донецької області та продовження виплати призначеної пенсії (а.с.27).

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області було витребувано пенсійну справу ОСОБА_1 від УПФУ в м. Краматорську Донецької області, та 23.03.2018 (вх.№5771/03) відповідачем отримано макет пенсійної справи №830014 гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до м. Бровари Київської області. Одночасно УПФУ в м. Краматорську Донецької області було повідомлено, що позивачу виплачено пенсію по 31.10.2016 включно (а.с.35).

Відповідно до розпорядження Броварського об`єднаного управління ПФУ від 04.04.2018 №4069 позивачу було призначено пенсію:

- з 01.11.2016 року у розмірі 1662,85 грн.,

- з 01.12.2016 року у розмірі 1779,85 грн.,

- з 01.05.2017 року у розмірі 1844,85 грн.;

- з 01.10.2021 року у розмірі 3338,78 грн.;

- з 01.12.2017 року у розмірі 3338,78 грн.;

- з 01.01.2018 року у розмірі 3338,78 грн. (а.с.26).

Також, згідно з індивідуальним розрахунком пенсії з підсистеми призначення та виплати пенсій, наданим відповідачем, щодо розміру призначеної та виплаченої пенсії ОСОБА_1 за період з 01.11.2016 по 30.04.2018: розмір призначеної пенсії 30902,69 грн., нараховано до виплати за вказаний період - 30902,69 грн., розмір виплаченої пенсії - 0,00 грн. (а.с.44).

У подальшому, позивач через свого представника звернулась до відповідача із запитом від 21.01.2021 про надання роз`яснень щодо підстав невиплати пенсії ОСОБА_1 в період з листопада 2016 року по лютий 2018 року (а.с.13).

У відповідь на запит представника позивача листом від 17.03.2021 №1000-0202-8/28379 відповідачем повідомлено про те, що ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області 12.03.2018 про запит пенсійної справи з управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області у зв`язку зі зміною місця проживання, як внутрішньо переміщена особа. Після надходження пенсійної справи та з врахуванням рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам при виконавчому комітеті Броварської міської ради №86 від 22.03.2018 пенсіонерку взято на облік з 01.11.2016 та з травня 2018 року було розпочато в плановий період виплату пенсії.

Крім того, у листі від 17.03.2021 №1000-0202-8/28379 відповідачем повідомлено, що кошти, які не виплачені позивачу за період з 01.11.2016 по 30.04.2018 обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та будуть виплачені на умовах окремого Порядку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №788 (а.с.14).

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до преамбули Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09 липня 2003 року (далі - Закон №1058) цей Закон, зокрема, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Частиною першою статті 4 Закону №1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону №1058 визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до пункту 16 Прикінцевих положень Закону №1058 до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Тобто положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Отже правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон №1058. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно ст.ст. 44, 46 Закону №1058 заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до ч.1 ст. 47 Закону №1058 пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою ст. 49 Закону №1058 визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону №1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Таким чином, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених статтею 49 Закону №1058.

Проте доказів прийняття відповідного рішення про припинення виплати позивачу пенсії, яку позивач отримує з 16.05.1999, відповідачем до суду не надано.

У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності ( п. 25 цього рішення).

Отже, не виплачуючи позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України» питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом у рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі №805/402/18.

Крім того, суд зазначає, що пунктом 4.12 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок №22-1), при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п`яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень ст. 33 Конституції України, ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно із ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 05 листопада 2014 року №637 (в редакції, яка діє на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Постанова №637) встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509.

За правилами п.4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365 (далі - Порядок №365), соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

ОСОБА_1 реалізувала своє право щодо вибору постійного місця проживання, перемістившись до м. Бровари Київської області, де зареєструвалась як внутрішньо переміщена особа та встала на облік з метою продовження виплати пенсії.

Отже, виплата належної позивачу пенсії має бути здійснена відповідачем за його заявою на загальних підставах у порядку, встановленому Законом №1058-VI, за місцем його фактичного проживання, що відповідачем не заперечується.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було нараховано ОСОБА_1 пенсію за період з листопада 2016 року по квітень 2018 року у сумі 30902,69 грн. (а.с.44).

Згідно матеріалів справи, зокрема, листа ГУ ПФУ у Київській області від 17.03.2021 №1000-0202-8/28379 не здійснюючи виплату на користь ОСОБА_1 нарахованого пенсійного забезпечення, відповідач посилається на те, що пенсійні кошти обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та будуть виплачені на умовах окремого Порядку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №788 (а.с.14).

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», зокрема, пункт 15 викладено в наступній редакції: «Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.». Наразі такого окремого порядку не існує.

Так, за змістом конституційних норм (статей 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону №1058 зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймалось.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у статті 9 Закону №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як встановлено судом під час розгляду справи, право на отримання позивачем пенсії відповідачем не заперечується, однак зазначене право було піддано формальним обмеженням, з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції та законам України. Таким чином, право позивача щодо виплати раніше призначеної пенсії є абсолютним та не може бути обмежено.

Крім того, суд акцентує увагу на тому, що інших підстав відмови у виплаті заборгованості за період з листопада 2016 року по квітень 2018 року лист відповідача від 17.03.2021 №1000-0202-8/28379 не містить.

Тобто, обставини на які посилається відповідач у відзиві на позовну заяву, не були зазначені у відповіді ГУ ПФУ у Київській області від 17.03.2021 №1000-0202-8/28379, як підстава для відмови у виплаті заборгованості.

Так, відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, в даному випадку не можуть братися до уваги посилання відповідача під час судового розгляду справи на підстави для відмови у виплаті заборгованості за період з листопада 2016 року по квітень 2018 року, які не були зазначені у листі ГУ ПФУ у Київській області від 17.03.2021 №1000-0202-8/28379.

Суд вважає за необхідне зазначити, що право позивача на пенсію гарантується Конституцією України на рівні громадян, що проживають на території України.

Положення норм конституційного законодавства та закону щодо загальнообов`язкового державного пенсійного страхування передбачають як гарантії особи на соціальне забезпечення так і порядок нарахування, у тому числі виплати пенсійного забезпечення.

За таких обставин, враховуючи відсутність факту прийняття відповідного рішення про припинення виплати пенсії, суд дійшов висновку про відсутність у пенсійного органу правових підстав для невиплати позивачу пенсії за період з листопада 2016 року по квітень 2018 року.

З листа Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 17.03.2021 №1000-0202-8/28379 судом встановлено, що позивачу не виплачені кошти за період з 01.11.2016 по 30.04.2018.

Враховуючи вищевикладене та з метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості по пенсії з листопада 2016 року по квітень 2018 року та зобов`язати виплатити пенсію позивачу за період з 01.11.2016 по 30.04.2018.

Стосовно позовних вимог щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходу суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та відповідно до ст.1 зазначеного Закону підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно із ст.2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно зі ст.3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Таким чином, компенсація втрати частини доходів нараховується та виплачується на вже нараховані суми. При цьому, компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, тобто право на компенсацію особа набуває в момент отримання доходу.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, у зв`язку з порушенням строків його виплати, мають компенсаторний характер. При цьому, Закон України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" пов`язує виплату компенсації втрати частини доходів з виплатою основної суми доходу.

Враховуючи, що виплата суми індексації грошового забезпечення на даний час позивачу не проведена, суд звертає увагу на відсутність виплати основної суми доходу в розумінні Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", за наявності якої можлива виплата суми компенсації.

21.02.2001 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати" (далі - Порядок №159).

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі № 336/4675/17, від 21 червня 2018 року у справі № 523/1124/17, від 03 липня 2018 року у справі № 521/940/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 686/13725/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача виплатити позивачу заборгованість по пенсії зі здійсненням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, підлягають задоволенню.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 29.03.2021 №0.0..1 (а.с.15).

Враховуючи висновок суду про задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем за звернення з позовною заявою судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області у розмірі 908,00 грн.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості по пенсії за період з листопада 2016 року по квітень 2018 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код 22933548, місцезнаходження: 08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, буд. 10) виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість з пенсії за віком за період з листопада 2016 року по квітень 2018 року з нарахуванням за період порушення строків її виплати компенсації втрати частини доходів.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 ) за рахунок Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код 22933548, місцезнаходження: 08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, буд. 10) судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім грн. 00 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду складено 27.06.2022

Суддя Кушнова А.О.