Справа № 240/6348/22
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-06-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
28 червня 2022 року м. Житомир справа № 240/6348/22
категорія 112010203
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправною відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Житомирській області) щодо призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язання її призначити.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що після досягнення 54 років звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії із зниженням пенсійного віку як особі, що проживає на території радіоактивного забруднення. Проте, відповідач відмовив їй в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, мотивуючи це тим, що наданими до заяви документами не підтверджується проживання (робота) позивача в зоні гарантованого добровільного відселення протягом періоду, що дає права на зниження пенсійного віку на 6 років. Таку відмову позивач уважає протиправною, оскільки долученими до заяви про призначення пенсії документами стверджено факт її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення понад три роки станом на 01 січня 1993 року, що, на думку останньої, наділяє її правом на зниження пенсійного віку на 6 років.
Ухвалою суду від 13 квітня 2022 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
23 травня 2022 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що документально підтверджено станом на 01 січня 1993 року факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення 2 роки 11 місяців 27 днів, що є недостатнім для права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку. Таким чином, права на призначення пенсії зі зниження пенсійного віку позивач не має.
На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Суд установив, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується відповідним посвідченням.
Після досягнення 54 років позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Уважаючи такі дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернулася із цим позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №796-ХІІ).
Згідно із статтею 9 цього Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до вимог статті 49 Закону України № 796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України №796-ХІІ або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.
Згідно абзацу 1 частини 1 статті 55 цього Закону особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 частини 1 цієї правової норми передбачено, зокрема, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
З аналізу наведеного слідує, що основною умовою для призначення пенсії за віком згідно статті 55 Закону України №796-ХІІ є наявність підтвердженого факту проживання або роботи особи у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 1 січня 1993 року.
Отже, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням або по причині роботи у такій місцевості і таке перебування станом на 1 січня 1993 року має становити не менше 3 років.
Як убачається із матеріалів справи спірним періодом перебування позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, який не врахований відповідачем, виступає період її роботи у Коростенському ГК ЛКСМУ Житомирської області з 21 листопада 1989 року по 03 квітня 1990 року, оскільки позивач не надала документів на підтвердження територіального місця розташування такого у відповідній зоні.
Тим часом, пунктом 4.2 розділу ІV цього Порядку закріплено, що при прийманні документів працівник сервісного центру повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.
Отже, під час прийняття документів позивача працівник сервісного центру зобов`язаний був повідомити про необхідність подання документального підтвердження місця розташування Коростенського ГК ЛКСМУ Житомирської області.
Доказів на підтвердження виконання наведеного положення відповідач не надав.
Також суд зауважу, що положеннями частини 3 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1058-ІV) передбачено право органів Пенсійного фонду в необхідних випадках перевіряти достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Доказів на підтвердження реалізації наданого наведеною правовою нормою права відповідач суду також не надав.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України №796-ХІІ не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.
Надаючи правову оцінку позовній вимозі про зобов`язання ГУ ПФУ в Житомирській області призначити пенсію, суд зауважує на таке.
Згідно з частиною 3 статті 55 Закону України №796-ХІІ призначення та виплата пенсій, особам які мають право на її отримання із зменшенням пенсійного віку, провадиться відповідно до Закону України №1058-ІV і цього Закону.
Відповідно до статті 26 Закону України №1058-ІV право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
Як установлено судом, на момент звернення з заявою пор призначення пенсії, позивач мала 29 років 4 місяці 26 днів страхового стажу та досягла віку 54 роки.
Єдиною підставою для відмови в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України №796-ХІІ відповідач визначив відсутність трирічного терміну проживання (роботи) на території гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року.
При цьому відповідач встановив перебування позивача на такій території протягом 2 років 11 місяців та 27 днів станом на 1 січня 1993 року та не зарахував до нього періоду з 21 листопада 1989 року по 03 квітня 1990 року роботи в Коростенському КГ ЛКСМУ Житомирської області.
Згідно інформації з загальнодоступних джерел судом установлено, що Лемнінська Комуністимчна Спімлка Момлоді Україмни (ЛКСМУ) всеукраїнська молодіжна організація, що існувала в Українській Радянській Соціалістичній Республіці у 1919 1991 роках. Комуністичну спілку робітничої молоді (КСРМ) України засновано 26 червня 1919 року. Пізніше назву спрощено до «Комуністична спілка молоді» (КСМ). З 1926 року вслід за РКСМ (російським комсомолом) додає до назви «ленінський», ставши ЛКСМ України. З 20-х років ХХ століття сформувалася територіальна структура Комсомолу України подібна до структури Компартії. У містах осередком ЛКСМУ був міський комітет (міськом). Окрім того постійні осередки були на підприємствах, навчальних закладах, збройних силах.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що осередок Ленінської Комуністичної Спілки Молоді України, в якому працювала позивач територіально відносився до міста Коростень, а тому період роботи у такому слід врахувати до періоду перебування у зоні гарантованого добровільного відселення до 01 січня 1993 року.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (частина 2 статті 245). У цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.
У рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України №1058-ІV.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 227/3208/16-а і з огляду на приписи частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд ураховує його при розгляді даної справи.
Відповідно до частини 1 статті 45 Закону України №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім окремих випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.
Ураховуючи те, що єдина підстава, зазначена відповідачем на обґрунтування рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України №796-ХІІ, спростована за результатами розгляду справи, суд приходить до висновку, що наявні підстави для зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, починаючи з 07 жовтня 2021 року.
Такий висновок суду узгоджується з позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 26 квітня 2021 року у справі №120/6776/20-а та від 02 лютого 2022 року у справі №560/9868/21.
З огляду на зазначене, позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі положень частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) задовольнити.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII, починаючи з 07 жовтня 2021 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок судового збору.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис