Справа № 260/1093/19
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2022-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 червня 2022 рокум. Ужгород№ 260/1093/19

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Луцович М.М.

при секретарі судових засідань - Полянич В.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

представники позивача - Годя М.І., Немеш І.В., Горбатова А.А.;

представника відповідача 1 - Щадей С.М.;

представника відповідача 2 - Щадей С.М.;

інші сторони в судове засідання не з`явилися;

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області (м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці, 13), Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області (м. Ужгород, вул. Ф. Ракоці, 13), Міністерства внутрішніх справ України (м. Київ, вул. Богомольця, 10), Державної казначейської служби України (м. Київ, вул. Бастіонна, 6) про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, середньої заробітної плати при затримці виконання рішення про поновлення на посаді, грошової компенсації за невикористані дні щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, стягнення витрат на правничу допомогу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області (далі - відповідач 1), Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області (далі - відповідач 2), Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач 3), Державної казначейської служби України (далі - відповідач 4) про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на посаді, грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Ухвалою суду від 05.08.2019 року відкрито загальне позовне провадження у дані адміністративній справі.

Ухвалою суду від 28.08.2019 року закрито підготовче провадження в адміністративній справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 КАС України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач не надав до суду заяви про збільшення або зменшення позовних вимог. Таким чином, відповідно до вимог положення ч. 1 ст. 47 КАС України справа розглядається в межах первісних позовних вимог, заявлених у позовній заяві.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом УМВС України у Закарпатській області від 07.12.2015 року №62 о/с (відповідно до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2015 року у справі №807/3128/14) позивача було поновлено на посаді з 13 вересня 2014 року і цим же наказом позивача звільнено із 08 грудня 2015 року за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів). Відповідач, виконуючи зазначену вище постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року, не виплатив позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 вересня 2014 року до 08 грудня 2015 року. Стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 13.09.2014 по 13.09.2015 було предметом спору у справі №807/176/17. Таким чином, позивач вказує, що у зв`язку із скасуванням наказів УМВС України в Закарпатській області від 11.09.2014 року № 1193 та від 12.09.2014 року № 181 о/с відповідачі зобов`язані виплатити йому середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 14.09.2015 року по 07.12.2015 року, що становить 85 днів. Наказом УМВС України в Закарпатській області від 21.05.2018 року № 105 о/с (відповідно до постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.04.2016 року у справі №807/2436/15, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2016 р. та постановою ВС від 15.03.2018 р.) було скасовано пункт наказу УМВС України в Закарпатській області від 07 грудня 2015 року № 62 о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ з 08 грудня 2015 року та поновлено Позивача на роботі з 08 грудня 2015 року. Наказом УМВС України в Закарпатській області від 21.05.2018 року № 106 о/с Позивача з 22 травня 2018 року зараховано у розпорядження Управління МВС України в Закарпатській області, звільнивши його із займаної посади у зв`язку із організаційно-штатними змінами та створенням Національної поліції. Наказом УМВС України в Закарпатській області від 27.07.2018 №161 о/с позивача звільнено за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з 30.07.2018 року. Стягнення невиплаченого грошового забезпечення за період перебування у розпорядженні Управління МВС України в Закарпатській області з 21.05.2018 по 30.07.2018 року було предметом спору у справі №807/568/18, за результатом розгляду якої судом стягнуто на користь позивача 8666,66 грн. грошового забезпечення за період з 21.05.2018 року по 30.07.2018 року. Таким чином, позивач наголошує, що у зв`язку із скасуванням наказу від 07 грудня 2015 року № 62 о/с, а тому, відповідач 2 зобов`язаний виплатити позивачу середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 08.12.2015 року по 20.05.2018 року, що становить 895 днів, при цьому загальний час вимушеного прогулу становить 980 днів. Також, позивач зазначав, що оскільки наказом УМВС України в Закарпатській області від 27.07.2018 №161 о/с Позивача звільнено за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з 30.07.2018 року, в день його звільнення - 30.07.2018 року відповідач 2 повинен був провести з позивачем повний розрахунок при звільненні. Однак, цей обов`язок відповідачем 2 виконано не було, внаслідок чого на користь позивача підлягає стягненню також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, позивач наголошував, що за затримку розрахунку при звільненні відповідач 2 зобов`язаний сплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: з 31.07.2018 року. Також позивач зазначає, що на момент його звільнення відповідач 2 зобов`язаний був виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані відпустки. В Наказі УМВС України в Закарпатській області від 27.07.2018 №161 о/с, яким позивача звільнено за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з 30.07.2018 року зазначено - «Виплатити компенсацію за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2018 році в кількості 18 календарних днів». Отже, УМВС України в Закарпатській області визнає свій обов`язок щодо виплати грошової компенсації невикористаної відпустки, однак, фактичний розрахунок належних до виплати сум не проводить. Позивач вказує, що у зв`язку із скасуванням наказів УМВС України в Закарпатській області від 11.09.2014 року № 1193, від 12.09.2014 року № 181 о/с та від 07 грудня 2015 року № 62 о/с та відповідного поновлення позивача на роботі, загальний фактичний період вимушеного прогулу становить з 13.09.2014 року по 20.05.2018 року та вказаний період включається до стажу, який дає право на щорічну відпустку. Відтак, відповідач 2 повинен виплатити позивачу грошову компенсацію невикористаних відпусток за період 2015-2018 роки, а враховуючи вислугу років позивача - 13 років 10 місяців 28 днів, починаючи з 2015 року йому належала щорічна відпустка у кількості 35 днів за 2015, 2016, 2017 роки та 18 днів за 2018 рік. Також, позивач зазначає, що на момент його звільнення відповідач 2 зобов`язаний був виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні відповідно до п.1 ст. 40, ст. 44 КЗпП України, у розмірі не менше середнього місячного заробітку, однак не виконав цього обов`язку. Також, при звільненні відповідачем 2 не було компенсовано позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення та покращення соціально-побутових умов. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 2 на його користь моральну шкоду, мотивуючи тривалою та умисною затримкою у проведенні розрахунку і виплатою належних йому згідно законодавства сум, необхідністю постійного та тривалого відстоювання своїх прав у суді.

В судовому засіданні представники позивача просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача 1 та відповідача 2 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, з мотивів викладених у відзиві на позов, вказавши, що відповідач 1 та відповідач 2 діяли в межах наданих повноважень та у спосіб визначений законодавством України, а тому на думку представника відповідача 1 та відповідача 2 відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, представник відповідача 1 та відповідача 2 зазначила, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виконується на основі судових рішень при розгляді трудового спору про поновлення на роботі. Зокрема, на виконання постанови ЛААС від 10.05.2018 року по справі №876/1820/18 на користь позивача було стягнуто грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 12.09.2014 року по 12.09.2015 року в сумі 17922,20 грн. та на виконання рішення ЗОАС від 30.01.2019 року виплачені кошти в сумі 8536,14 грн. (а.с. 167-168, Т.1), при цьому питання щодо стягнення вимушеного прогулу при поновленні на роботі у справі №807/2436/15 Закарпатським окружним адміністративним судом не вирішувалося. Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, то дана допомога видається за рапортом працівника, однак позивач такий рапорт не писав. Крім того, на думку представника відповідача 1 та відповідача 2 позивач не надав до суду жодних доказів про завдання йому моральної шкоди, а тому така вимога є безпідставною. Також, представник відповідача 1 та відповідача 2 зазначила, що при звільненні позивач згідно наказу УМВС України в Закарпатській області від 27.07.2018 року №161 о/с позивачеві не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку 18 днів, а також не виплачено вихідну допомогу під час звільнення.

Представник відповідача 3 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, однак надіслав до суду заперечення на позов, згідно якого вказав, що позивачем не доведено факту порушення його прав та законних інтересів саме відповідачем 3 - Міністерством внутрішніх справ України, оскільки позивач ніколи не перебував (не перебуває) у службових (трудових) відносинах з МВС України та таким жодних управлінських рішень щодо проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ не приймалося.

Представник відповідача 4 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, однак надіслав до суду відзив на позов, згідно якого вказав, що у відповідач 4 не є стороною у оскаржуваних трудових відносинах, не спричинило ніякої шкоди правам та інтересам позивача про, що свідчить і відсутність вимог до відповідача 4 у прохальній частині позовної заяви. Також, згідно відзиву представник відповідача 4 просив суд розглядати дану справу за його відсутності.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача 1 та відповідача 2, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 02 листопада 2015 року, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду скасовано постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року у справі № 807/3128/14 та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області № 1193 від 11 вересня 2014 року про звільнення інспектора - чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту УМВС України в Закарпатській області старшого лейтенанта ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі пункту «є» статті 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України (за порушення дисципліни). Поновлено старшого лейтенанта ОСОБА_1 на посаді інспектора - чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту УМВС України в Закарпатській області.

Ухвалюючи рішення по суті у справі №807/3128/14 Львівським апеляційним адміністративним судом не було вирішено питання щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також, суд зауважує, що з аналізу постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року не вбачається, що позивачем подавалася до суду вимога про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

07 грудня 2015 року у відповідності до наказу УМВС України у Закарпатській області від за № 62 о/с, відповідно до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року, скасовані відповідні пункти наказів УМВС України в Закарпатській області від 11 вересня 2014 року № 1193 та від 12 вересня 2014 року № 181 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ позивача тапоновлено його посаді з 13 вересня 2014 року. Цим же наказом звільнено позивача із 08 грудня 2015 року за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Як встановлено в ході розгляду справи по суті, та не заперечувалося сторонами, УМВС України у Закарпатській області, виконуючи зазначену вище постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2015 року, не виплатив позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В подальшому постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.04.2016 року по справі №807/2436/15 позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області - задоволено частково. Скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області від 07.12.2015 року № 62 о/с в частині звільнення з 08.12.2015 року за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-157416) інспектора - чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту (наповнення 19 ліжко - місць) на підставі пунктів 10, 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Управлінню Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці, 13, ) поновити на займаній на час звільнення посаді старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-157416) інспектора - чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту (наповнення 19 ліжко - місць) з 08.12.2015 року. В решті позовних вимог відмовити.

При цьому суд констатує, що скасовуючи наказ від 07.12.2015 року № 62 о/с в частині звільнення позивача з 08.12.2015 року за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) та поновляючи позивача на займаній посаді з 08.12.2015 року, Закарпатським окружним адміністративним судом, згідно постанови від 26.04.2016 року по справі №807/2436/15, питання щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалося.

Крім того, суд зауважує, що з аналізу постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.04.2016 року по справі №807/2436/15 не вбачається, що позивачем подавалася до суду вимога про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також, суд констатує, що постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.04.2016 року по справі №807/2436/15, в частині поновлення позивача на займаній посаді з 08.12.2015 року, не зверталася судом до негайного виконання та дана постанова була оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2016 року Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.04.2016 в справі №807/2436/15 - без змін. Ухвала набрала законної сили негайно після проголошення.

Таким чином, постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.04.2016 року по справі №807/2436/15, в частині поновлення позивача на займаній посаді з 08.12.2015 року, набрала законної сили згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2016 року.

При цьому питання щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалося під час розгляду справи №807/2436/15 ані Закарпатським окружним адміністративним судом ані Львівським апеляційним адміністративним судом.

Разом з тим, як встановлено в ході розгляду справи по суті 21 лютого 2017 року ОСОБА_1 звертався до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, Державної казначейської служби України, у якому, з урахуванням заяви про зміну (уточнення) позовних вимог від 18 грудня 2017, просив: 1) стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату по Закарпатській області за жовтень 2017 року у сумі 79569 грн. як заробітну плату; 2) стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 за невикористані відпустки за 2014 рік та 2015 рік в сумі 20186 грн.; 3) стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 грошові кошти за неотриману матеріальну допомогу до відпусток в сумі 26532 грн.; 4) стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) моральну шкоду в сумі 50000 грн. (адміністративна справа № 807/176/17).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 року по справі № 807/176/17 позов ОСОБА_1 до Управління МВС України в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, Державної казначейської служби України - задоволено частково. Стягнуто з Управління МВС України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 вересня 2014 року по 13 вересня 2015 року в сумі 24 264, 72 грн. (двадцять чотири тисячі двісті шістдесят чотири гривні, 72 коп.), з урахуванням проведених виплат. У задоволенні позову в частині інших позовних вимог - відмовлено.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 року по справі № 807/176/17 набрало законної сили 16.09.2021 року.

Отже, суд констатує, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 року по справі № 807/176/17 було стягнено на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 вересня 2014 року по 13 вересня 2015 року.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про міліцію", чинного на момент звільнення позивача з органів внутрішніх справ, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки врегульовано Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114.

Згідно з пунктом 24 названого Положення у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Відповідно до положень статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року № 580-VIII.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про міліцію".

Назване Положення не втратило чинності з втратою чинності Законом України "Про міліцію".

Отже, якщо при вирішенні спору щодо протиправності звільнення працівника не було вирішено питання щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то такий працівник не позбавлений права звернення до суду із відповідним позовом щодо вирішення питання виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому доводи Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області щодо того, що стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу є неможливим є безпідставними.

Як встановлено в ході розгляду справи по суті, у відповідності до наказу УМВС України у Закарпатській області від 07 грудня 2015 року за № 62 о/с, на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду № 876/7544/15 від 02 листопада 2015 року, якою скасовані відповідні пункти наказів УМВС України в Закарпатській області від 11 вересня 2014 року № 1193 та від 12 вересня 2014 року № 181 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ позивача - позивача було поновлено на раніше займаній посаді з 13 вересня 2014 року. Цим же наказом від 07.12.2015 року № 62 о/с позивача було звільнено із 08 грудня 2015 року за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів). В подальшому, постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.04.2016 року по справі №807/2436/15, яка набрала законної сили 26.10.2016, згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду - було скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області від 07.12.2015 року № 62 о/с та поновлено позивача на займаній на час звільнення посаді з 08.12.2015 року.

Таким чином, період тимчасового (вимушеного) прогулу позивача тривав з 13 вересня 2014 року до 26 жовтня 2016.

Враховуючи вище викладене та з огляду на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 року по справі № 807/176/17 (яким стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.09.2014 року по 13.09.2015 року) суд приходить висновку, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.09.2015 року по 26.10.2016 року.

Обчислення середньої заробітної плати здійснюється на підставі постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з пунктами 2, 4 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язані відповідні виплати.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з пунктом 5 вищевказаного Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Наказом МВС України № 499 від 31.12.2007 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" було визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 1.7 цього Порядку при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Таким чином, з системного аналізу вище вказаних правових норм можна дійти висновку, що середня заробітна плата в усіх випадках її збереження обчислюється виходячи саме з виплат, які отримував працівник до виникнення події, з якою пов`язуються такі виплати, в даному випадку виходячи із заробітної плати, яку отримував позивач до звільнення.

Згідно пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 №100 ( в редакції чинній до 12.12.2020) у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Однак, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100», виключено пункт 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 №100, який був нормативною підставою для коригування середнього заробітку. Зазначена постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 набрала чинності 12.12.2020.

Відповідно до вимог ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно, рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99, принцип закріплений ст.58 Конституції України, слід розуміти так, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, після набрання чинності постановою КМУ від 09.12.2020 року, а саме: 12.12.2020 року - застосовується останній скоригований розмір середнього заробітку, а подальші коригування не здійснюються.

Так, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 року по справі № 807/176/17, яке набрало законної сили, встановлено, що згідно довідки Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області № 214 від 21 липня 2016 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 за останні два місяці роботи складав: за липень 2014 - 2079,30 грн., серпень 2014 року - 2 042,38 грн.

Середньоденний заробіток визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за цей період на кількість календарних днів, яка складає 62 дні, зокрема середньоденний заробіток позивача склав 66,47 грн. (згідно рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 року по справі № 807/176/17).

Отже, встановленими судом обставинами підтверджується необхідність стягнення з Управління МВС України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.09.2015 року по 26.10.2016 року в сумі 27 186,23 грн. (409 днів х 66,47 грн.).

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, суд констатує наступне.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 КАС України невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Аналогічний правовий висновок зазначений у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року в справі №823/1507/18, 24 грудня 2020 року в справі №807/2434/15.

При цьому, способом захисту порушених прав особи, незаконно звільненої з публічної служби, є поновлення її на посаді, з якої її було звільнено.

Отже, згідно зі статтею 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Як убачається із постанови Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі уважається виконаним із дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Як підтверджується наявними матеріалами справи, наказом Управління МВС України в Закарпатській області від 21.05.2018 року №105 о/с, на виконання судових рішень по справі №807/2436/15 було скасовано пункт наказу від 07.12.2015 року №62о/с в частині звільнення з 08.12.2015 року позивача органів внутрішніх справ та було поновлено позивача - старшого лейтенанта міліції (М-157416) на посаді інспектора - чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту (наповнення 19 ліжко - місць) з 08 грудня 2015 року (а.с. 12, Т.1).

Згідно наказу голови ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області від 21.05.2018 року №106 о/с позивача було зараховано в розпорядження УМВС України в Закарпатській області, звільнивши із займаної посади, з 22.05.2018 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 та наказу МВС України від 06.11.2015 №1388 (а.с. 13, Т.1).

В подальшому наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області від 27.07.2018 року №161 о/с "По особовому складу" позивача, який з 22.05.2018 року перебував у розпорядженні УМВС України в Закарпатській області за посадою інспектора-чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту (наповнення 19 ліжко-місць) УМВС України в Закарпатській області - звільнено з 30.07.2018 року, у запас Збройних Сил за п. 64 "г" (через скорочення штатів) (а.с. 14, Т.1).

Враховуючи ту обставину, що постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.04.2016 року по справі №807/2436/15, яка набрала законної сили 26.10.2016 року, згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду - була виконана тільки 21.05.2018 року шляхом поновлення позивача на раніше займаній посаді, відтак суд дійшов висновку щодо наявності підстав стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 26.10.2016 року по 20.05.2018 року, згідно статті 236 КЗпП України.

Розрахунок заробітної плати позивача за вказаний період з 26.10.2016 року по 20.05.2018 року, здійснюється виходячи із середньоденної заробітної плати в сумі 66,47 грн., яка була розрахована згідно постанови КМУ від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», і встановлена рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 року по справі № 807/176/17, яке набрало законної сили.

Враховуючи вище викладене, середній заробіток позивача за період за затримку виконання рішення суду з 27.10.2016 по 20.05.2018 року складає 37 954,40 грн. (517 днів х 66,47 грн.).

Щодо позовних вимог позивача про стягнення на його користь компенсації за невикористані щорічні відпустки, матеріальну допомогу на оздоровлення та покращення соціально побутових умов, то суд констатує наступне.

Згідно додаткових письмових пояснень на позов, позивач вказує, що враховуючи вислугу років - 13 років 10 місяців 28 днів, починаючи з 2015 року йому належала щорічна відпустка у кількості 35 днів за 2015, 2016, 2017 роки та 18 днів за 2018 рік, а тому вважає, що на момент звільнення йому слід було виплатити компенсацію за невикористані відпістки. Також, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний був виплатити йому під час звільнення матеріальну допомогу на оздоровлення та покращення соціально побутових умов.

Суд констатує, що згідно позовних вимог (з урахуванням заяви про зміну (уточнення) позовних вимог), що розглядалися в межах адміністративної справи № 807/176/17, позивач також просив суд:

- стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 за невикористані відпустки за 2014 рік та 2015 рік в сумі 20186 грн.;

- стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України (Головного управління Національної поліції в Закарпатській області) на користь ОСОБА_1 грошові кошти за неотриману матеріальну допомогу до відпусток в сумі 26532 грн.

Як вбачається зі змісту рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 року по справі № 807/176/17, яке набрало законної сили, під час судового засідання 25 лютого 2021 року, представники позивача пояснили та уточнили, що сума невиплаченої заробітної плати з врахуванням індексу інфляції, складається з: вимушеного прогулу - 365 днів х 249, 56грн. - 91 089, 40 грн.; невикористаних відпусток 2014-2015 роки: - 35 х 49, 56 грн. - 8 734, 66 грн.; виплати допомоги на оздоровлення та покращення житлово -побутових умов - 7611, 33 грн. х 2- 15 222, 66 грн.

Таким чином, суд констатує, що ухвалюючи рішення по суті (справа № 807/176/17), Закарпатським окружним адміністративним судом було розглянуто та вирішено питання щодо стягнення на користь позивача компенсацію за невикористані відпустки за 2014 рік та 2015 рік та грошових коштів за недотриману матеріальну допомогу до відпусток, та в задоволенні таким вимог судом було відмовлено.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача компенсації за невикористані відпустки за 2014-2015 роки та грошових коштів за недотриману матеріальну допомогу на оздоровлення та покращення житлово-побутових умов до відпусток за 2014-2015 роки - вирішені судом згідно рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 року по справі № 807/176/17, яке набрало законної сили, а тому не підлягають повторному розгляду в межах даної адміністративної справи.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки врегульовано Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114.

Згідно з пунктом 24 названого Положення у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Обчислення середньої заробітної плати здійснюється на підставі постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з пунктами 2, 4 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язані відповідні виплати. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

З системного аналізу правових норм вбачається, що чинним законодавством передбачено виплату позивачу грошового утримання за час вимушеного прогулу, однак не передбачено можливість оплати йому відпусток та надання матеріальної допомоги за період вимушеного прогулу, як про це зазначає позивач.

З огляду на викладене суд приходить висновку, що безпідставними є доводи позивача про те, що йому слід компенсувати кошти за щорічну відпустку за час вимушеного прогулу з 13.09.2014 року по 20.05.2018 року та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення та покращення соціально-побутових умов за час вимушеного прогулу з 13.09.2014 року по 20.05.2018 року, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Крім того, згідно із пунктом 2.16.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 (чинна на момент виникнення спірних правовідносин), матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань особам рядового і начальницького складу надається протягом року за мотивованим рапортом особи рядового чи начальницького складу у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

З наведеного вище слідує, що вказана допомога надається протягом року, однак коли саме матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань може бути надана віднесено до волевиявлення працівника органів внутрішніх справ, яке він, в свою чергу, може висловити у своєму рапорті.

Позивач не надав жодних доказів подання ним рапортів про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за час вимушеного прогулу у 2016, 2017, 2018 роках, а тому суд приходить висновку про відсутність підстави для виплати такої допомоги.

Як встановлено судом, наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області від 21.05.2018 року №105 о/с позивача на виконання судових рішень у справі №807/2436/15 було поновлено на раніше займаній посаді з 08.12.2015 року (а.с. 12, Т.1) та згідно наказу голови ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області від 21.05.2018 року №106 о/с позивача було зараховано в розпорядження УМВС України в Закарпатській області, звільнивши із займаної посади, з 22.05.2018 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 та наказу МВС України від 06.11.2015 №1388 (а.с. 13, Т.1).

В подальшому наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області від 27.07.2018 року №161 о/с "По особовому складу" позивача, який з 22.05.2018 року перебував у розпорядженні УМВС України в Закарпатській області за посадою інспектора-чергового спеціального приймальника для утримання осіб, підданих адміністративному арешту (наповнення 19 ліжко-місць) УМВС України в Закарпатській області - звільнено з 30.07.2018 року, у запас Збройних Сил за п. 64 "г" (через скорочення штатів) (а.с. 14, Т.1).

Згідно наказу голови ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області від 27.07.2018 року №161 о/с "По особовому складу" зазначено: виплатити позивачеві компенсацію за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2018 році в кількості 18 календарних днів (а.с. 14, Т1).

Представник відповідача 1 та відповідача 2 в судовому засіданні визнав, що відповідачеві під час звільнення у запас Збройних Сил за п. 64 "г" (через скорочення штатів), згідно наказу від 27.07.2018 року №161 о/с не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2018 році в кількості 18 календарних днів.

Враховуючи зазначене, суд приходить висновку, що належним способом відновлення порушених прав позивача є зобов`язання Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2018 році, відповідно до наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області від 27.07.2018 року №161 о/с.

Щодо позовної вимоги про виплату позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні, суд зазначає наступне.

Згідно п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро, особам із спеціальними званнями Бюро економічної безпеки: які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони і особам рядового і начальницького складу: які звільняються із служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога не виплачується; які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.

Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

Згідно наказу голови ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області від 27.07.2018 року №161 о/с "По особовому складу" зазначено: вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги при звільнення складає 13 років 10 місяців 28 днів (а.с. 14, Т.1).

Представник відповідача 1 та відповідача 2 в судовому засіданні визнав, що відповідачеві під час звільнення у запас Збройних Сил за п. 64 "г" (через скорочення штатів), згідно наказу від 27.07.2018 року №161 о/с не було виплачено одноразову грошову допомогу при звільнення.

Враховуючи зазначене, суд приходить висновку, що належним способом відновлення порушених прав позивача є зобов`язання Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, на підставі наказу від 27.07.2018 року №161 о/с, відповідно до вимог п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб".

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача грошові кошти за час затримки розрахунку при звільненні, то в задоволенні такої слід відмовити з огляду на наступне.

Зокрема, суд констатує, що на час розгляду справи по суті, компенсація за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2018 році, відповідно до наказу від 27.07.2018 року №161 о/с та одноразова грошова допомога при звільненні, на підставі наказу від 27.07.2018 року №161 о/с позивачеві не були виплачені.

Однак, для проведення розрахунків належної до стягнення суми суд має встановити розмір недоплаченої суми та визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині не виплати позивачеві компенсації за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2018 році, відповідно до наказу від 27.07.2018 року №161 о/с та одноразової грошової допомоги при звільненні, на підставі наказу від 27.07.2018 року №161 о/с - наразі є передчасною, а тому не підлягає задоволенню.

При цьому суд зауважує, що позивачем в межах заявлених позовних вимог не оскаржується правильність розрахунку при звільненні зі служби з 08.12.2015 року, докази затримки розрахунку при звільненні зі служби згідно наказу з 08.12.2015 року позивачем до суду не надано та такі відсутні у матеріалах справи.

Щодо позовної вимоги стягнути на користь позивача моральної шкоди в сумі 100 000 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 року у справі № 818/1394/17.

Підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 (справа № 464/3789/17). Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Суд констатує, що позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди та в чому така виразилася.

При цьому суд зауважує, що питання стягнення вимушеного прогулу при поновленні на роботі у справі № 807/3128/14 та у справі № 807/2436/15 судами не вирішувалося, а тому у відповідачів не існувало обов`язку щодо виплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про недоведеність факту заподіяння позивачеві моральної шкоди протиправною бездіяльністю відповідачів, а відтак у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Також, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні вимоги позивача до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, виходячи з наступного.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується наявними доказами, Головним управлінням Національної поліції України в Закарпатській області, Міністерством внутрішніх справ України, Державною казначейською службою України не вчинялися жодні дії чи бездіяльність щодо позивача в межах заявлених позовних вимог, останній не перебував з ними у трудових відносинах, а також відсутні будь-які нормативно-правові акти якими було б покладено на зазначених відповідачів обов`язку компенсації за їх рахунок грошових сум, які випливають з трудових відносин щодо особи, яка не перебувала з ними у трудових відносинах. Відтак, в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, то в задоволенні такої слід відмовити з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно вимог ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в розумінні ч. 3 зазначеної статті належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.12.2020 року справа №640/18402/19 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд констатує, що позивач не надав до суду жодних доказів на підтвердження оплати гонорару адвокату (квитанцію до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

З огляду на вище викладене та враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.12.2020 року справа №640/18402/19, суд приходить висновку, що у зв`язку з відсутністю документально підтвердженої оплати витрат на правову допомогу у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат слід відмовити.

Згідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі вище вказаного суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області (м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці, 13), Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області (м. Ужгород, вул. Ф. Ракоці, 13), Міністерства внутрішніх справ України (м. Київ, вул. Богомольця, 10), Державної казначейської служби України (м. Київ, вул. Бастіонна, 6) про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, середньої заробітної плати при затримці виконання рішення про поновлення на посаді, грошової компенсації за невикористані дні щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, стягнення витрат на правничу допомогу - задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.09.2015 року по 26.10.2016 року в сумі 27 186,23 (двадцять сім тисяч сто вісімдесят шість гривень 23 копійки) грн.

3. Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення суду з 27.10.2016 по 20.05.2018 року в сумі 37 954,40 (тридцять сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят чотири гривні 40 копійок) грн.

4. Зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за фактично відпрацьований час у 2018 році, відповідно до наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області від 27.07.2018 року №161 о/с.

5. Зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, на підставі наказу від 27.07.2018 року №161 о/с, відповідно до вимог п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб".

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України. Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 28.06.2022 року, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.