Справа № 480/13454/21
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2022-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Липоводолинської селищної ради Роменського району Сумської області про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Липоводолинської селищної ради Роменського району Сумської області (далі - відповідач, Липоводолинська селищна рада), в якій просила:
1) визнати протиправною відмову Липоводолинської селищної ради, викладену у рішенні другого пленарного засідання четвертої сесії восьмого скликання від 10.08.21 року, ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 1,9893га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Липоводолинської селищної ради, Роменського району (колишнього Липоводолинського), Сумської області;
2) зобов`язати відповідача затвердити проект землеустрою з метою передачі у власність земельної ділянки.
Ухвалою суду від 20.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Представник відповідача подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову та вказав, що після надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою та розроблення такого проекту ще до внесення змін до Земельного кодексу України у травні 2021 року, позивач звернувся до відповідача із заявою про затвердження такого проекту лише в серпні 2021 року, коли вже внаслідок змін в законодавстві щодо вимог до проекту землеустрою змінилась і форма власності самої спірної земельної ділянки.
Також вказав, що територія, на якій розміщується спірна земельна ділянка, на даний час місцеве населення на підставі численних рішень Липоводолинської селищної ради використовуються для городництва (цей факт очевидний із загальнодоступних джерел інформації а саме з Публічної кадастрової карти України на якій видно земельні наділи для жителів смт.Липова Долина). І саме ця обставини були врахована як одна з головних під час прийняття депутатами Липоводолинської селищної ради рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність позивачу земельної ділянки та передачі земельної ділянки у власність, (викопіювання додається). Тобто в даному випадку інтереси суспільства були враховані як більш пріоритетні ніж інтереси фізичної особи.
Також відповідач просить врахувати, що ст. 26 ч. 1 п.30, 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що до виключної компетенції пленарних засідань рад відноситься як прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна, так і вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Тому вимога позивача зобов`язати Липоводолинську селищну раду затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки їй у власність повністю не відповідає вимогам чинного законодавства, адже у випадку задоволення такої вимоги судом фактично буде зобов`язано виборців, які віддали свій голос за депутатів Липоводолинської селищної ради мати інтерес у задоволенні заяви ОСОБА_1 , що в подальшому повинно бути виражено депутатами на пленарному засіданні шляхом поіменного голосування.
Крім того, представник відповідача у відзиві заперечував проти стягнення з Липоводолинської селищної ради витрат на правову допомогу, оскільки заявлений позивачем через його представника розмір судових витрат значно перевищує розмір оплати аналогічних послуг, які здійснюються державою на постійній основі і є загальноприйнятою та співмірною як для адвокатів, що надають аналогічні послуги за цю оплату, так і для державних органів.
Станом на сьогодні відповіді на відзив позивачем до суду подано не було.
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10.12.2019 у справі №480/4574/19, наказом Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 22.01.2020 №18-2579/16-20-Сг ОСОБА_1 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів на території Липоводолинської селищної ради Липоводолинського району Сумської області орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 та, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (а.с.22).
У подальшому, ФОП ОСОБА_2 було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності (на момент розробки проекту) площею 1,9893га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Липоводолинської селищної ради Липоводолинського району Сумської області (а.с.16-37), який було погоджено відповідно до висновку від 30.04.2020 №7839/82-20 (а.с.33).
Позивач звернулася до відповідача із заявою про затвердження вказаного проекту землеустрою, однак рішенням другого пленарного засідання четвертої сесії VIII скликання Липоводолинської селищної ради від 10.08.2021 вирішено не затверджувати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, розташованої на території Липоводолинської селищної ради, Липоводолинського району Сумської області (а.с.12).
При цьому, як вбачається з витягу з вказаного рішення (а.с.12), підстав для прийняття рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою у рішенні не вказаного.
Разом з тим, відповідач у відзиві вказує, що основою причиною для прийняття рішення про відмову у позивачу у затвердженні проекту землеустрою стало те, що територія, на якій розміщується спірна земельна ділянка, на даний час місцеве населення на підставі численних рішень Липоводолинської селищної ради використовується для городництва.
Позивач, не погодившись з таким рішенням відповідача, звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, що склалися в даному випадку між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.116 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-ІІІ (тут і далі - в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Земельний кодекс України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок визначається статтею 118 Земельного кодексу України.
Так, зокрема, частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (ч.7 ст. 117 Земельного кодексу України).
Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою визначено статтею 186 Земельного кодексу України.
При цьому, слід відмітити, що відповідно до Закону України від 28.04.2021 № 1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" (далі Закон - № 1423-ІХ), який набрав чинності 27.05.2021, статтю 186 Земельного кодексу України викладено у новій редакції, а статтю 186-1 вказаного кодексу виключено.
Так, відповідно до пункту 6 частини третьої статті 186 Земельного кодексу України (далі - в редакції Закону № 1423-ІХ) проекти землеустрою погоджуються та затверджуються в такому порядку: проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Згідно з частиною сьомою статті 186 Земельного кодексу України Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, інші суб`єкти, визначені цією статтею, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання документації із землеустрою безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про її погодження або про відмову в погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Строк дії таких висновків є необмеженим.
Як визначено частиною восьмою статті 186 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.
Відповідно до частини дев`ятої статті 118 Земельного кодексу України (в редакції Закону № 1423-ІХ) відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Отже, відповідно до статті 186 Земельного кодексу України (в редакції Закону №1423-ІХ) органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки у власність, надано повноваження на погодження та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. При цьому, підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.
У свою чергу, відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі Закон України Про місцеве самоврядування в Україні) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської Ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (ч.1 ст.59 Закон України Про місцеве самоврядування в Україні).
Згідно абзацу 2 частини 2 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (у редакції Закону №1423-IX) рішення ради щодо безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність (крім земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, та випадків передачі земельної ділянки власнику розташованого на ній жилого будинку, іншої будівлі, споруди) приймається не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради.
Так, як встановлено судом, відповідачем, за результатом розгляду поданої позивачем заяви про затвердження проекту землеустрою, рішенням другого пленарного засідання четвертої сесії VIII скликання Липоводолинської селищної ради від 10.08.2021 вирішено не затверджувати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, розташованої на території Липоводолинської селищної ради, Липоводолинського району Сумської області (а.с.12).
Також судом встановлено, що позивач, маючи право безоплатно набути у власність земельну ділянку за рахунок земель державної власності, отримав відповідний дозвіл та дотримався визначеної законодавством процедури виготовлення та погодження проекту землеустрою. Так, позивач отримав дозвіл на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки, замовив проектну документацію, яка була розроблена та погоджена в установленому порядку.
Водночас, відповідач не надав до суду доказів наявності обмежень, установлених містобудівною чи землевпорядною документацією, зокрема схемами землеустрою і техніко-економічними обґрунтуваннями використання та охорони земель територіальної громади, комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади, або заборон, які б не узгоджувались із цільовим призначенням, визначеним у проекті землеустрою, щодо відведення відповідної ділянки для надання її у власність позивачу, а також наявності прав інших громадян чи юридичних осіб на відповідну земельну ділянку.
Відповідно до пункту 3 ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
З наданої суду витягу оскаржуваного рішення, яким вирішено не затверджувати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, розташованої на території Липоводолинської селищної ради, Липоводолинського району, Сумської області вбачається, що воно не містить жодних обґрунтувань такої відмови.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення відповідача є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.
У спірних правовідносинах відповідач не розглянув заяви позивача у встановленому порядку. Отже, відповідачем при розгляді клопотання позивача не надана йому оцінка на предмет відповідності вимогам ст. 118 Земельного кодексу України, тому вказане клопотання підлягає розгляду повноважним органом на відповідність вимогам закону.
Посилання представника у відзиві на те, що на даний час спірну земельну ділянку місцеве населення на підставі численних рішень Липоводолинської селищної ради використовує для городництва суд не приймає до уваги, оскільки дані доводи не були покладені в основу оскаржуваного рішення, крім іншого будь-яких доказів на підтвердження таких доводів суду не надано.
Будь-яких інших підстав, визначених Земельним кодексом України, для відмови у затвердженні проекту землеустрою представник відповідача суду не повідомив.
Крім того, суд наголошує, що проект землеустрою був погоджений без зауважень та в ньому зазначено, що даний проект відповідає земельному законодавству та прийнятих відповідно до нього нормативно-правовим актам (а.с.33).
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Таким чином, оскаржуване рішення не може відповідати критеріям правомірності, визначених в ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи встановлені судом обставини у справі та досліджені докази, суд приходить до висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу рішенням в задоволенні заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, не дотримався вимог Земельного кодексу України, тому суд вбачає необхідним визнати таке рішення протиправним, скасувавши його.
Водночас, позовні вимоги про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою не підлягають задоволенню, оскільки у спірному рішенні не було надано оцінки висновкам погодження розробленого проекту землеустрою щодо відповідності вимогам закону. У свою чергу, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності наявних невідповідностей, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність, у разі наявності підстав, що унеможливлюють надання у власність спірної земельної ділянки, може бути необґрунтованим та призвести до передачі земельної ділянки з порушенням закону.
З урахуванням викладеного, суд зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.
Водночас, суд з урахуванням вимог ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про затвердження проекту Водночас, суд з урахуванням вимог ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,9893га сільськогосподарського призначення комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Липоводолинської селищної ради, та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України з урахуванням висновків суду.
При цьому, суд зазначає, що згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.
Також слід зазначити, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.
Враховуючи, що відповідач протиправно відмовив позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, суд вважає, що в даному випадку не буде втручанням суду в дискреційні повноваження відповідача, а зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,9893га сільськогосподарського призначення комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Липоводолинської селищної ради, та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України з урахуванням висновків суду, буде обґрунтованим, повним та належним способом захисту порушеного права позивача, оскільки відповідач протиправно надав формальну відмову з підстав, не передбачених діючим законодавством.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України, під час ухвалення рішення, суд, окрім іншого, має вирішити як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
У позовні заяві представник позивача просив стягнути з відповідача понесені судові витрати, які складають: 908,00грн. - сплачений судовий збір та 5000,00грн. витрат на правничу допомогу.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що у відповідності до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вказаних вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження) та суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19.
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Коваленком Вадимом Миколайовичем (далі - адвокат, Коваленко В.М.). Представник позивача просив стягнути з відповідача 908,00грн. судового збору за подання позову та 5000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Адвокатом для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду було подано наступні документи: копію договору про надання юридичних послуг від 01.10.2020 разом з додатком до договору - актом приймання-передачі наданих послуг (далі - Договір, Акт приймання-передачі наданих послуг), ордер на надання правничої (правової) допомоги та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.38-44).
Згідно п.п.1.1, 2.1 Договору позивач доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором.
Адвокат на підставі звернення позивача приймає на себе зобов`язання з надання наступної юридичної допомоги:
- адвокат приймає на себе, без обмежень, обов`язки представляти права і законні інтереси позивача в суді та надавати професійну правничу допомогу згідно з умовами цього Договору з усіма правами представника, які передбачені Кримінальним процесуальним, Цивільним процесуальним, Господарським процесуальним кодексами України, Кодексом адміністративного судочинства України, а також Кодексом України про адміністративні правопорушення;
- бере участь в підготовці, складанні та юридичному оформленню документів та матеріалів, надає консультації та роз`яснення, вивчає та узагальнює практику, здійснює інші необхідні дії по наданню професійної правничої допомоги пов`язаної з виконанням умов даного Договору;
- представляє у встановленому порядку інтереси позивача в судах будь-якої юрисдикції та всіх рівнів, а також у всіх правоохоронних та контролюючих органах, органах державної влади та місцевого самоврядування, перед підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, фізичними особами - підприємцями, а позивач надає своє доручення на це адвокату.
Відповідно до п.п.4.1, 4.2 Договору юридичну допомогу, що надається адвокатом, позивач оплачує в гривнях, згідно рахунку на оплату послуг та акту виконаних робіт. Сторони Договору домовились, що позивач сплачує адвокату гонорар, розмір якого визначається відповідно до укладених додаткових угод.
Так, згідно додатку №1 до Договору - Акту приймання-передачі наданих послуг адвокат надав позивачу за період липень-серпень 2021 року наступні послуги з правової допомоги передбачені договором від 01 жовтня 2020 року, на підставі чого розраховано розмір гонорару, виходячи з ціни 500грн. за 1 годину роботи:
- вивчення наданих документів (проект землеустрою, рішення про відмову у затверджені проекту, рішення селищної ради) - з розрахунку за 2 години роботи у сумі 1000грн.;
- вивчення аналогічної судової практики при розгляді судових справ про визнання відмови незаконною та зобов`язання вчинити дії - з розрахунку за 2 години роботи у сумі 1000грн.;
- підготовка та направлення адвокатського запиту від 13 серпня 2021 на електронну адресу Липоводолинської селищної ради - з розрахунку за 1 годину роботи у сумі 500грн.;
- підготовка позовної заяви про визнання відмови незаконною та зобов`язання вчинити дії - з розрахунку за 4 години роботи у сумі 2000грн.;
- представництво клієнта в суді - з розрахунку за 1 година роботи у сумі 500грн.
В загальному розмірі сума гонорару складає 5000,00грн.
Розглянувши надані позивачем докази понесених витрат, а також заяву представника відповідача про зменшення судових витрат, суд зазначає наступне.
Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.
При цьому, як зазначалося вище, відповідно до ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч.ч. 6 та 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 року по справі № 280/2635/20.
При цьому, суд відмічає, що перераховані в Акті приймання-передачі наданих послуг такі види послуг, як вивчення наданих документів (проект землеустрою, рішення про відмову у затверджені проекту, рішення селищної ради); вивчення аналогічної судової практики при розгляді судових справ про визнання відмови незаконною та зобов`язання вчинити дії не дають змоги визначити об`єм та кількість опрацьованих матеріалів, їх відношення до предмету спору, ступінь впливу на кінцевий результат, якого прагне досягти сторона при розгляді даної справи, та кількість витраченого часу на кожен вид робіт. Втім, даний вид послуг, може бути складовою витрат понесених під час складання позову, відповіді на відзив, тощо.
Щодо такого виду виконаних робіт, зазначених в Акті приймання-передачі наданих послуг як представництво клієнта в суді, суд зазначає, що розгляд даної справи здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та представництво інтересів позивача в суді адвокатом не здійснювалося.
Крім того, судом враховано, що сама по собі справа є не складною, а спірні правовідносини не новими у судовій практиці, а тому, підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу.
Таким чином, з урахуванням досліджених судом доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, тому суд, враховуючи критерії обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, з урахуванням складності даної справи та обсягу наданої послуги, а також значення справи для позивача, дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. є завищеними та підлягають стягненню з відповідача частково, зокрема, у розмірі 100,00грн.
Також, суд вважає за необхідне також стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму судового збору в розмірі 908,00грн., сплаченого позивачем за подання позовної заяви згідно квитанції від 24.09.2021 (а.с.11).
Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Визнати протиправним та скасувати рішення другого пленарного засідання четвертої сесії VIII скликання Липоводолинської селищної ради від 10.08.2021, яким ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,9893га сільськогосподарського призначення комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Липоводолинської селищної ради.
Зобов`язати Липоводолинську селищну раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,9893га сільськогосподарського призначення комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Липоводолинської селищної ради, та за результатами її розгляду прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Липоводолинської селищної ради в рахунок повернення сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00коп., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 24.06.2022.

Суддя І.Г. Шевченко