Справа № 240/23294/21
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2022 року м. Житомир справа № 240/23294/21

категорія 111060000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування вимог,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом, в якому із урахуванням, заяви про збільшення позовних вимог від 27.10.2021, прийнятої ухвалою суду від 18.11.2021 просить:

- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) №ф-17110-52 від 18.11.2019 винесену Головним управлінням ДПС у Житомирський області відносно фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) №ф-17110-52 від 11.11.2020 винесену Головним управлінням ДПС у Житомирський області відносно фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Мотивуючи заявлені до податкового органу позовні вимоги, ОСОБА_1 вказує, що з 29.08.2005 по 16.08.2021 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, а в проміжок часу з 01.09.2011 по 16.08.2021 працювала, як найманий працівник та відповідні відрахування єдиного внеску, у розмірі не меншому мінімального, регулярно здійснювалися за неї роботодавцям, а тому винесені відповідачем оскаржувані вимоги про сплату боргу протиправні та такі, які підлягають скасуванню.

Вважає, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

На думку позивача, відповідачем порушено процедуру, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки), а тому винесену контролюючим органом вимогу вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 08.10.2021 визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду із даним позовом, поновлено пропущений строк звернення до суду та прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги.

27.10.2021 представником позивачу подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, яку ухвалою суду від 18.11.2021 прийнято до розгляду у межах позовних вимог, визначених заявою.

06.12.2021 до Житомирського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки не залежно від обраної системи оподаткування ФОП зобов`язаний нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Вказує, що відповідно до інтегрованої картки платника податків по ФОП ОСОБА_1 , обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальну суду 37788,74 грн, а тому відповідачем правомірно винесено оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) на суму 15819,54 грн.

23.12.2021 надійшла до суду відповідь на відзив на позов, в якій представник позивача просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Наголошує, що мінімальний страховий внесок за ОСОБА_1 сплачував роботодавець, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами та не спростовується твердженнями відповідача.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Як вказано у позовній заяві, та не заперечується відповідачем у справі, ОСОБА_1 з 2005 року зареєстрована, як фізична особа підприємець, а 16.08.2021 прийнято рішення про припинення діяльності позивача, яке зареєстроване до Єдиному державному реєстрі юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За відомостями, які містяться в трудовій книжці ( НОМЕР_2 від 09.10.1990), позивач у період з 06.09.2011 по 21.09.2020 працювала як найманий працівник та у зазначений період за ОСОБА_1 здійснено відрахування страхового внеску, про що свідчить, інформація яка міститься в довідці форми ОК-5 виданої Пенсійним фондом України в Житомирській області сформованої 17.08.2021.

Відповідно до витягу з інтегрованої картки платника податків станом на 31.01.2021 у позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 37788,74 грн.

У зв`язку із наявністю заборгованості зі сплати єдиного внеску, податковим органом винесено щодо позивача вимоги про сплату боргу (недоїмки): №ф-17110-52 від 18.11.2019 на суму 26539, 26 грн та №ф-17110-52 від 11.11.2020 на суму 35588,74 грн.

Зі сформованими вимогами про сплату боргу позивач не погоджується, оскільки у період за який такі винесені, була офіційно працевлаштована та суб`єктами господарювання нараховувався та сплачувався єдиний внесок, а тому вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (чинний на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2464-VI).

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (ч.1 ст. 2 Закону № 2464-VI).

Частиною другою ст.2 Закону № 2464-VI передбачено, що виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктом другим частини першої статті 1 зазначеного Закону визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування

Поряд із цим, процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015 (далі - Інструкція).

За приписами п.п. 3 п. 1 розділу ІІ Інструкції, яка кореспондується з п. 4 ч.1 ст. 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Таким чином, платниками єдиного податку є будь-які фізичні особи-підприємці незалежно від того, яку вони обрали систему оподаткування.

Абзацом першим п. 1, 2 та п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Поряд із цим, слід відмітити, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Наведене свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, в тому числі, фізичні особи-підприємці.

Натомість, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже в контексті наведено, слід відмітити, що саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Так, предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимог про сплату боргу, з огляду на наявність у позивача, як фізичної особи-підприємця обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, яка з 2011 року та по 2020 рік була найманим працівником та її роботодавці сплачували за неї ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу.

Як вже зазначалося, позивачем з 16.08.2021 припинено підприємницьку діяльність, про що внесено відомості державним реєстратором у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відтак, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Проаналізувавши наведене, суд вважає, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

При цьому є виключення, в тому, що якщо особа є найманим працівником, як і в даному випадку, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Оскільки, будь-яке інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску та порушує права.

Таким чином, подвійна сплата єдиного внеску, тобто його сплата особою та його роботодавцем не відповідає меті збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то вирішальне значення у цій справі мають обставини наявності підстав вважати позивача застрахованою особою, за яку вже сплачено єдиний внесок роботодавцем у розмірі не нижче мінімального. Від встановлення цих обставин залежить вирішення питання наявності або відсутності у позивача обов`язку сплачувати ЄСВ як фізичною особою-підприємцем.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду №140/2475/19 у справі №140/2475/19.

Так, під час розгляду даної справи встановлено, що позивач у період з 06.09.2011 по 21.09.2020 була офіційно працевлаштована (ТОВ "ШЕН", ЗАТ "ІКС РІТЕЙЛ ГРУП УКРАЇНИ", ТОВ "ЕКО"; ПрАТ "Ікс 5 Рітейл", ТОВ "ОМЕГА" та ТОВ "Експансія").

Втім, як вказано представником відповідача, відповідно до інтегрованої картки платника за кодом бюджетної класифікації 71040000 «Для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність» обліковується недоїмка, яка виникла за рахунок нарахувань:

- 09.02.2018 нараховано розрахункову суму єдиного внеску за 2017 рік на суму 8448,00 грн і по терміну сплати до 09.02.2018. Недоїмка становила 8448,00 грн;

- 19.04.2018 нарахування єдиного внеску за січень - березень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 19.04.2018, недоїмка становила 10905,18 грн;

- 19.07.2018 нарахування єдиного внеску за квітень - червень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 19.07.2018. Недоїмка становила 13362,36 грн;

- 19.10.2018 нарахування єдиного внеску за липень - вересень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 19.10.2018. Недоїмка становила 15819,54 грн;

- 21.01.2019 нарахування єдиного внеску за жовтень - грудень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 21.01.2019. Недоїмка становила 18276,72 грн;

19.04.2019 нарахування єдиного внеску за січень - березень 2019 року на суму 2754,18 грн. по терміну сплати 19.04.2019. Недоїмка становить 21030,90 грн;

- 19.07.2019 нарахування єдиного внеску за квітень - червень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 19.07.2019. Недоїмка становила 23785,08 грн;

- 21.10.2019 нарахування єдиного внеску за липень - вересень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 21.10.2019. Недоїмка становила 26539,26 грн;

- 20.01.2020 нарахування єдиного внеску за жовтень - грудень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 20.01.2020. Недоїмка становила 29293,44 грн.

При цьому із врахувань змін до Закону №2464, внесені Законами України від 17.03.2020 №533-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)», від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» та від 13.05.2020 №591-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)», в частині звільнення від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску за березень, квітень та травень 2020 року фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, ФОП ОСОБА_1 централізовано нараховано єдиного внеску :

- за січень - лютий 2020 року нараховано єдиного внеску на суму 2078,12 грн. по терміну сплати 21.04.2020. Недоїмка становила 31371,56 грн;

- за червень 2020 року на суму 1039,06 грн по терміну сплати 20.07.2020. Недоїмка становила 32410,62 грн;

- за липень-вересень 2020 року на суму 3178,12 грн по терміну сплати 19.10.2020. Недоїмка становила 35588,74 грн;

- за жовтень-листопад 2020 року на суму 2200,00 грн по терміну сплати 19.01.2021. Недоїмка становила 37788,74 грн.

Таким чином, станом на 26.11.2021 по ФОП ОСОБА_1 обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальну суму 37788,74 грн.

На підставі вищевикладеного, відповідачем сформовано позивачу оскаржувані вимогу про сплату боргу за 2018-2020 роки.

Однак як свідчать матеріали справи, позивач протягом періоду, за який сформована вказані податкові вимоги була найманим працівником. При цьому, будь-яких заперечень стосовно сплати роботодавцем єдиного внеску за позивача у вказаний період відповідач не висував.

Крім того, слід відмітити, що матеріали справи не містять доказів отримання позивачем у зазначений період доходів від провадження господарської діяльності, а тому у останньої був відсутній обов`язок сплачувати самостійно єдиний внесок, встановлене зобов`язання у оскаржуваний період виконано роботодавцями позивачами.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне також врахувати практику Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відтак, з обставин даної справи, встановлено, що контролюючий орган діяв протиправно, а висновки його помилкові.

Отже, оскаржувані вимоги є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 КАС України визначено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що під час прийняття оскаржуваної вимоги та рішення відповідач діяв необґрунтовано та без урахуванням всіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, що зумовлює висновок суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог .

Відповідно до положення статті 139 КАС України, витрати понесені позивачем у даній справі в сумі 1816 грн судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 255 КАС України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Житомирській області (вул.Тютюнника 7, м.Житомир,10002. ) про визнання протиправними та скасування вимог, задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) №ф-17110-52 від 18.11.2019 винесену Головним управлінням ДПС у Житомирський області відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) №ф-17110-52 від 11.11.2020 винесену Головним управлінням ДПС у Житомирський області відносно фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Житомирській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 24 червня 2022 р.