Справа № 240/9243/21
Суддя: Дашутін І.В.
Дата ухвалення: 2022-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 червня 2022 року

м. Київ

справа №240/9243/21

адміністративне провадження №К/990/13921/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Дашутіна І. В.,

суддів - Шишова О. О., Яковенка М. М.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2022 року у справі №240/9243/21 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮА Ледер» до Головного управління ДПС у Житомирській області, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

у с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮА Ледер» звернулося до суду з позовом до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Житомирській області, в якому просило: - визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Головного управління ДПС у Житомирської області про відповідність /невідповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку №30888 від 20 квітня 2021 року та зобов`язати Головне управління ДПС у Житомирській області виключити Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮА Ледер» з переліку ризикових; - визнати протиправними та скасувати рішення Комісії Головного управління ДПС Житомирській області про відмову у реєстрації податкової накладної №2548647/43819737 від 08 квітня 2021 року; - визнати протиправними та скасувати рішення Комісії Головного управління ДПС Житомирській області про відмову у реєстрації податкової накладної №2548646/43819737 від 08 квітня 2021 року; - зобов`язати Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні ТОВ «ЮА Ледер»: №1 від 24 березня 2021 року, №2 від 29 березня 2021 року та вважати прийнятими днем їх фактичного отримання.

В обґрунтування позов позивач зазначив, що 26 березня 2021 року позивач уклав договір поставки №26/03 26 березня 2021 року, а відповідно до видаткових накладних №3 від 24 березня 2021 року та № 6 від 29 березня 2021 року, позивач продав контрагенту товар на загальну суму 22042,26 грн, а контрагент здійснив оплату отриманого від позивача товару, що підтверджується банківською випискою від 01 квітня 2021 року № 54. Товар позивач для продажу контрагенту придбано згідно Контракту №6 від 01 січня 2021 року укладеного з Компанією BIO-FINLEATHER SPA, яка зареєстрована та діє на підставі законодавства Італійської Республіки. Факт поставки підтверджується Інвойсом від 15 січня 2021 року та Вантажно-митною декларацією №UA100530/2021/310142 від 09 березня 2021 року. За результатами здійснення господарських операцій, позивачем складенні податкові накладні та направлено для реєстрації в ЄРПН за №1 від 24 березня 2021 року та за №2 від 29 березня 2021 року. Але, відповідач направив позивачу два повідомлення від 05 квітня 2021 року щодо реєстрації податкової накладної № 1 від 24 березня 2021 року та щодо реєстрації податкової накладної №2 від 29 березня 2021 року де зазначено, що документ прийнято, реєстрацію зупинено і запропоновано надати пояснення та копії документів, а також зазначено, що платник (позивач) відповідає п.8 Критеріїв ризиковості платника податків. Позивач надав повідомлення про надання інформації та копії документів щодо невідповідності платника податку критеріям ризиковості платнику податків №1 від 09 квітня 2021 року, а також повідомлення про надання пояснень та копії документів щодо податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрацію яких зупинено № 1 від 15 квітня 2021 року та копії документів. Однак, відповідач відмовив в реєстрації податкової накладної №1 від 24 березня 2021 року та податкової накладної №2 від 29 березня 2021 року вказавши, що позивач не надав первинні документи на закупівлю послуг та товарів. Крім вище зазначеного відповідач прийняв рішення №30888 від 20 квітня 2021 року, що нібито позивач відповідає критеріям ризиковості платника податку та здійснює системне блокування реєстрації податкових накладних, що завдає майнових та особистих немайнових збитків позивачу. Вважає рішення відповідача незаконними та безпідставними.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2022 року, позов задоволено.

Додатковим рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ЮА Ледер» у задоволенні позовних вимог про стягнення з Головного управління ДПС у Житомирській області, як відокремленого підрозділу ДПС та Державної податкової служби України витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7320,00 грн.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2022 року додаткове рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2021 року скасовано, ухвалено нову постанову, якою заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮА Ледер» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7320 грн 00 коп. задоволено. Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮА Ледер» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Житомирській області, як відокремлений підрозділ ДПС, Державної податкової служби України пропорційно (по дві тисячі з кожного із відповідачів) 7320 грн 00 коп. у рахунок відшкодування судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Головне управління ДПС у Житомирській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відкриття касаційного провадження у справі.

Обговоривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Згідно з частинами першою і другою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Отже, за загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. Разом з тим, Кодексом адміністративного судочинства України передбачені випадки, коли суд може вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, а саме: 1) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат (частина третя статті 143); 2) у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням (суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат (частина шоста статті 143); 3) якщо це питання не було вирішено (пункт 3 частини першої статті 252).

У таких випадках суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Оскільки додаткове судове рішення після його ухвалення стає частиною судового рішення по суті позовних вимог, відповідно, порядок його оскарження є таким, що і для рішення по суті, оскільки вирішує питання, які не пов`язані із вимогами адміністративного позову, але в обов`язковому порядку мають бути вирішені судом.

Таким чином, при вирішенні питання про можливість відкриття касаційного провадження за скаргою на додаткове судове рішення вирішальним є питання можливості касаційного оскарження рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року.

Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Частиною шостою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності.

Такий перелік не є вичерпним.

Зі змісту пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України можна зробити висновок про те, що суд має право віднести до категорії справ незначної складності справу, яка не передбачена у вищезазначеному переліку, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України), а також через складність та інші обставини.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Системний аналіз вищезазначених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмету доказування, складу учасників та інших обставин, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а також крім справ, які підлягають розгляду в порядку загального позовного провадження.

З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що предметом позову у справі №240/6419/21 є вимоги щодо скасування рішень контролюючого органу про реєстрацію або відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та зобов`язання Державної податкової служби України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних, складені Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮА Ледер» податкові накладні.

Оцінивши характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників, встановивши, що предмет спору не віднесений до переліку справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, колегія суддів вважає, що ця справа є справою незначної складності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вищезгадану касаційну скаргу подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проте обґрунтовані посилання на існування обставин передбачених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України у касаційній скарзі відсутні та такі обставини не вбачаються з поданих матеріалів касаційної скарги.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23 жовтня 1996 року, заява №21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

На підставі викладеного, керуючись статтями 248, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Головного управління ДПС у Житомирській області на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2022 року у справі №240/9243/21 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮА Ледер» до Головного управління ДПС у Житомирській області, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Дашутін

Судді О. О. Шишов

М. М. Яковенко