Справа № 280/5040/20
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2022-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 червня 2022 року м. Дніпросправа № 280/5040/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),

суддів: Кругового О.О., Малиш Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Тарханової А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 р. (суддя: Сіпака А.В.) в адміністративній справі №280/5040/20 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо невиплати їй вихідної допомоги при звільненні; стягнути з відповідача на її користь суму вихідної допомоги у розмірі 22 656,19 грн.; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, в розмірі по день винесення судом рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що при звільненні їй не було виплачено відповідачем вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України, тому вважає це протиправною бездіяльністю.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 р., ухваленим за результатами розгляду справи за правилами загального позовного провадження, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку; стягнув з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі 22 656,19 грн.; стягнув з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 22 656,19 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку сторонами. Позивач, посилаючись на порушення норм матеріального права, скаржник просить змінити оскаржене рішення суду в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Скаргу обґрунтовує тим, що загальна сума середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість днів затримки виплати. Її середньоденний заробіток становить 1105,18 грн., кількість днів затримки - 372 днів. Отже, середній заробіток за час затримки становить 411126,96 грн., що й підлягає стягненню на її користь. Водночас, суд першої інстанції посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 р. по справі №761/9584/15-ц, та у постанові від 26 лютого 2020 р. у справі № 821/1083/17. Проте, Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2021 р. по справі № 821/2093/16 вказав, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв. Відповідачем не здійснено будь-яких дій на виплату їй суми вихідної допомоги, навіть після прийняття рішення Верховним судом, відносно її правомірного звільнення. Не здійснено виплату вихідної допомоги й на дату розгляду справи в суді першої інстанції та винесення оскаржуваного рішення - 27 жовтня 2021 р.

На дану скаргу позивача подано відзив відповідачем, в якому він повністю заперечує проти її задоволення.

Відповідач, також посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Скаржник вказує, що суд безпідставно дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку. Законом №113-ІХ доповнено статтю 51 Закону України Про прокуратуру частиною 5, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження. Також, Законом № 113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України та уточнено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України встановлюються законом, що регулює їхній статус. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка міститься в постанові від 31 січня 2018 р. (справа 820/1119/16), норми Закону України Про прокуратуру є пріоритетними перед нормами КЗпП України і трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовано спірних правовідносин або коли то застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі. Отже, оскільки ані Законом №113-ІХ, ані Законом України Про прокуратуру, не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 цього Закону, підстави для застосування статті 44 КЗпП України та виплати вихідної допомоги відсутні.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу відповідача не подано.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги, відносно вимог скарги позивача заперечив. Позивач або її уповноважений представник в судове засідання не з`явилися. Позивачем подано до суду клопотання про розгляд справи без її участі.

Відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно наказу № 729к від 29 квітня 2020 р. з 30 квітня 2020 р. звільнена з посади прокурора ювенальної юстиції прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Даним наказом визначено сплатити ОСОБА_1 компенсацію невикористаної додаткової та щорічної відпустки.

Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати їй вихідної допомоги при звільненні в розмірі 22 656,19 грн., позивач звернулася до суду з вимогою визнати її протиправною та стягнути з відповідача на її користь дану допомогу. Також позивачем заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині вихідної допомоги в розмірі по день винесення судом рішення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Закон України "Про прокуратуру", як спеціальна норма, не регулює порядок виплати вихідної допомоги при звільненні, застосуванню підлягає норма статті 44 КЗпП України. В частині стягнення з відповідача на користь позивача виплати середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні суд вказав, що час затримки склав 372 робочих дні, розмір середнього заробітку позивача за даний період складає 411 126,96 грн. Водночас, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 р. у справі №761/9584/15-ц та у постанові від 26 лютого 2020 р. у справі №821/1083/17, наявні підстави для застосування в частині стягнення суми компенсації, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми вихідної допомоги, яка підлягає стягненню в розмірі 22 656,19 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 51 Закону України від 14 жовтня 2014 р. № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон № 1697-VII) передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді. Так, відповідно до пункту 9 частини 1 цієї статті, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Спірним у даному випадку є право позивача, як колишнього прокурора, звільненого на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, на отримання вихідної допомоги, передбаченої нормами статті 44 КЗпП України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Частиною 5 статті 51 Закону № 1697-VII та частиною 4 статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. У такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач має право на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі 22 656,19 грн.

Щодо стягнення на користь позивача з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 22 656,19 грн., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Приписами статті 116 КЗпП України визначено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 821/1083/17 дійшла висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

На думку колегії суддів, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування відповідає критеріям обґрунтованості, розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що доводи апеляційних скарг висновки суду першої інстанції не спростовують, підстави для його скасування, передбачені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Запорізької обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 р. в адміністративній справі №280/5040/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 21 червня 2022 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 червня 2022 р.

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя О.О. Круговий

суддя Н.І. Малиш