Справа № 600/5916/21-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2022-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/5916/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Анісімов О.В.

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

22 червня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління державної судової адміністрації в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Головне управління Державної казначейської служби України в Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

в листопаді 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась в суд з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області (далі-ТУ ДСА) та Державної судової адміністрації України, в якому просила:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , як судді Хотинського районного суду Чернівецької області, суддівської винагороди за грудень 2020 року не у повному розмірі;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як судді Хотинською районного суду Чернівецької області, суддівської винагороди за грудень 2020 року в сумі 8361,83 грн.

Чернівецький окружний адміністративний суд рішенням від 26.01.2022 позов задовольнив. Судове рішення мотивоване тим, що обмеження суддівської винагороди відбулось не у правовий спосіб, без відповідної аргументації та визначених механізмів компенсації такого обмеження. До спеціального закону, який врегульовує питання виплати суддівської винагороди, будь-яких змін не вносилось.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що наприкінці 2020 року виникла ситуація щодо недофінансування з Державного бюджету України видатків для виплати суддівської винагороди суддям місцевих загальних судів Чернівецької області у сумі 562,6 тис. грн. Жодних заборгованостей з виплати суддівської винагороди не обліковувалось та не реєструвалось.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до Указу Президента України від 24.09.2016 року, №410/2016 Про призначення суддів ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Хотинського районного суду Чернівецької області.

Згідно наказу голови Хотинського районного суду Чернівецької області від 11.10.2016 року, №51-к «Про зарахування судді ОСОБА_1 » позивача зараховано до штату Хотинського районного суду Чернівецької області з 11.10.2016 строком на 5 років.

Наказом голови Хотинського районного суду Чернівецької області від 02.01.2020, №01-к «Про встановлення розмірів щомісячної процентної надбавки за вислугу років суддям Хотинського районного суду» позивачу встановлено з 01.01.2020 щомісячну надбавку за вислугу років у розмірі 20% до посадового окладу.

У матеріалах справи наявний розрахунковий лист позивачки щодо оплати її праці (розрахунок суддівської винагороди) за грудень 2020 року, в якому зазначено: оклад 63060,00 грн; оплата основна 45861,82 грн; вислуга років 9172,36 грн; кор з/п за лк/вп за 11 м - - 3603,43 грн; допл. до окладу/пе - -8361,83 грн; курси ХІІ міс.дні 1 3439,64 грн; відпускні ХІІ міс. дні 1 - 3439,63 грн; відпускні ХІІ міс. дні 4 13758,55 грн; відпускні ХІ міс. дні 1 3603,43 грн; всього нараховано 67310,17 грн; утримання: аванс 27700,00 грн; прибутковий податок ХІ міс 540.51 грн; прибутковий податок -11467,21 грн; військовий збір 1009,65 грн, утримання податку 108,11 грн, всього утримано - 40825,48; до виплати 26484,69 грн, виплачувана сума 26484,69 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 19, 42 Закону України "Про Державний бюджет України на 1999 рік" (справа про фінансування судів) від 24 червня 1999 року № 6-рп/1999, Конституційний Суд України зазначив :

"Однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів. Важливим механізмом забезпечення такої гарантії є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов`язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів шляхом окремого визначення у Державному бюджеті України видатків на утримання судів. Централізований порядок фінансування судових органів з Державного бюджету України в обсягах, які мають забезпечувати належні економічні умови для повного і незалежного здійснення правосуддя, фінансування потреб судів (витрати на розгляд судових справ, комунальні послуги, ремонт і охорону судових приміщень, придбання оргтехніки, поштові витрати тощо) має обмежити будь-який вплив на суд і спрямований на гарантування судової діяльності на основі принципів і приписів Конституції України.

Відсутність встановлених нормативів фінансування судів державою не може бути підставою для довільного визначення його обсягів органами законодавчої або виконавчої влади, оскільки необхідні витрати з Державного бюджету України на суди не можуть скорочуватися до рівня, який не забезпечує виконання вимог статті 130 Конституції України щодо фінансування судів.

Отже, видатки Державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією України і не можуть бути скорочені органами законодавчої або виконавчої влади нижче того рівня, який забезпечує можливість повного і незалежного здійснення правосуддя згідно із законом."

Зменшення (в тому числі шляхом зупинення дії окремих нормативних актів) видатків Державного бюджету на фінансування судів і суддів не забезпечує повного і незалежного здійснення правосуддя, нормального функціонування судової системи, що може призвести до зниження довіри громадян до державної влади, загрожувати реалізації гарантованого Конституцією України права людини і громадянина на судовий захист.

Розмір винагороди судді встановлюється Законом України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За змістом ч. 1 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів "№ 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 9 ст. 135 Закону № 1402-VIII обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Таким чином, з урахуванням положень Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" виключно цим законом встановлюється та регулюється розмір винагороди судді та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

У рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.

Разом з тим, однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013 у справі № 1-2/2013 будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

Разом з тим, у рішенні від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Водночас позиція Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів зазначає, що законодавче регулювання питання суддівської винагороди може здійснюватися виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що узгоджується з приписами частини другої статті 130 Конституції України, згідно з якою розмір суддівської винагороди встановлюється законом про судоустрій.

При цьому, функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України (частина 4 статті 148 Закону №1402).

Як встановлено судом першої інстанції, позивач в грудні 2020 року недотримала суддівської винагороди у розмірі 8361,83 грн, оскільки у відповідача, як розпорядника коштів нижчого рівня, було відсутнє фінансування для виплати суддівської винагороди в повному обсязі.

Також встановлено, що ТУ ДСА обмежило виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 за грудень 2020 року у розмірі 8361,83 грн у зв`язку із відсутністю фінансування для виплати суддівської винагороди в повному обсязі, без наявної на те будь-якої нормативної передумови.

Відповідно до наявного у справі розрахункового листка та особового рахунку посадовий оклад судді ОСОБА_1 у грудні 2020 року складав 63060,00 грн, їй призначена доплата за вислугу років у розмірі 20% до посадового окладу; оплата основна 45861,82 грн; вислуга років 9172,36 грн; кор з/п за лк/вп за 11 м - - 3603,43 грн;; курси ХІІ міс.дні 1 3439,64 грн; відпускні ХІІ міс. дні 1 - 3439,63 грн; відпускні ХІІ міс. дні 4 13758,55 грн; відпускні ХІ міс. дні 1 3603,43 грн. Всього розмір суддівської винагороди склав 67310,17 грн.

З цієї суми, відповідно до вимог податкового законодавства підлягає утриманню 18% податку на доходи фізичних осіб та 1,5% військового збору.

Однак, всупереч положень чинного податкового та трудового законодавства України, у грудні позивачу недонараховано, а фактично утримано з суддівської винагороди 8361,83 грн, що свідчить з проставлення знаку «-» перед цим числом у розрахунковому листі та особовому рахунку.

Отже, ТУ ДСА, діючи всупереч положень статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402, недонарахував без будь-якої правової підстави позивачеві 8361,83 грн, тим самим зменшивши базу оподаткування податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

При цьому, позиція ТУ ДСА, згідно якої не виплата позивачеві суддівської винагороди за грудень 2020 року у повному обсязі обумовлена відсутністю фінансування, не є правовою та не підкріплюється будь-яким нормативним актом.

Водночас суд першої інстанції звертає увагу, що відповідач не зареєстрував наявну заборгованість з виплати суддівської винагороди та офіційно не обліковує її, що свідчить про свідоме офіційне приховування існуючої проблеми.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що відповідач при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди за грудень 2020 року діяв неправомірно, а тому остання потребує судового захисту у спосіб обраний нею у позові.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Територіального управління державної судової адміністрації в Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.