Справа № 380/9726/21
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2022-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/9726/21 пров. № А/857/7183/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Большакової О.О., Курильця А.Р.,

секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

представника позивача Петрик О.В.,

представника відповідача Лупійчук Б.В.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2022 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 380/9726/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (ухвала суду першої інстанції прийнята суддею Сидор Н.Т. в м. Львові 04.04.2022 року о 12:35 год., повний текст оскарженої ухвали складено 11.04.2022), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з адміністративним позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (далі відповідач), в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог просить: стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену вихідну допомогу в розмірі 22956,61 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства, починаючи з 15.03.2021 (дня, наступного за днем звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури) по день ухвалення судового рішення.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2022 року позов залишено без розгляду.

З ухвалою суду першої інстанції від 04.04.2022 року про залишення позовної заяви без розгляду не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржена ухвала суду прийнята з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає те, що поняття «оплата праці» та «заробітна плата», використані у частині 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, включають в себе і право на виплату «вихідної допомоги» при звільненні. Відтак позивач має право звернутися з позовом про виплату вихідної допомоги без обмеження будь-яким строком.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу суду від 04.04.2022 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив таку задовольнити.

Представник відповідача, заперечив щодо доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив таке залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги позивача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задовольнити, з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що предметом спору у розглядуваній адміністративній справі є правомірність дій відповідача щодо нарахування та виплати вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 15.03.2021 (дня, наступного за днем звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури).

Залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновків, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, оскільки поняття вихідної допомоги не тотожне поняттю заробітної плати. Відтак, для звернення до адміністративного суду з вимогами щодо виплати вихідної допомоги при звільненні застосовується місячний строк, визначений частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Такі висновки суду першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції, не відповідають нормам процесуального права та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята указаної статті Кодексу).

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Разом з тим, частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

При цьому, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог), яка гарантована статтею 43 Конституції України.

Поняття та підстави виплати вихідної допомоги визначені статтею 44 КЗпП України. За змістом цієї норми вихідна допомога - це грошова виплата працівникові, який звільнений з роботи не з власної ініціативи, яку виплачує роботодавець у випадках, передбачених законом або сторонами.

Вихідна допомога не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи.

Отже, спір у цій справі стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 травня 2022 року у справі №200/1636/21-а.

Відповідно, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції не було встановлено сукупності умов для застосування положень пункту 8 частини першої статті 240 КАС України, що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, оскільки доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскаржувана ухвала, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі скасуванню, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати, прийняти постанову, якою справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статями 243, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2022 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 380/9726/21 скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. О. Большакова
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 23.06.2022