Справа № 320/8261/20
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2022-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2022 року № 320/8261/20

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в Радянському ОРПК Магазин № 16 (після переведення Магазин № 24) з 21 травня 1981 року по 27 березня 1985 року, на підставі трудової книжки;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в Кооперативі «Васильок» з 15 жовтня 1989 року по 30 липня 1991 року, на підставі трудової книжки;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до вимог чинного законодавства України.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що рішення відповідача є незаконним, оскільки позивачем було надано усі документи на підтвердженні наявності страхового стажу.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просить у задоволені позову відмовити.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2020 р. відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-ІV із заявою про призначення пенсії за віком.

28 березня 2019 року було прийнято рішення № 3197 про відмову в призначенні Позивачу пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058-ІУ. Зазначеним рішенням Позивача повідомлено, що її страховий стаж становить 19 років 6 місяців 3 дні. При цьому Позивачу було повідомлено, що до страхового стажу не включені наступні періоди роботи Позивача вказані в трудовій книжці:

- з 21 травня 1981 року по 27 березня 1985 року в Радянському ОРПК Магазин № 16, в зв`язку з неможливістю ідентифікувати печатку підприємства на записі про звільнення;

- з 15 жовтня 1989 року по 30 липня 1991 року в Кооперативі «Васильок», в зв`язку з виправленням дати наказу про прийняття на роботу;

- з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2008 року ФОП « ОСОБА_1 », в зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків в індивідуальних відомостях про застраховану особу у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Також Позивача додатково повідомлено, що відповідно до п. 2 ст. 26 Закону № 1058-ІV вона матиме право на призначення пенсії за віком при досягнення 65 років.

Не погоджуючись з відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області позивач звернулась з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За правилами частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов`язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ст. 26 Закону № 1058-ІV, право на пенсію за віком, за наявності відповідного страхового стажу (не менше 25 років до 31 грудня 2018 року) мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними віку 58 років 6 місяців, які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року.

Як вбачається із записів в трудовій книжці Позивача станом на час звернення із заявою до Відповідача вона мала страховий стаж більше 25 років. При цьому Позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто досягла віку 58 років 6 місяців, при зверненні з заявою про призначення пенсії за віком.

Таким чином, згідно з вимогами ст. 26 Закону № 1058-ІV, Позивач мала встановлене чинним законодавством право на призначення їй пенсії за віком.

Однак, в зв`язку з тим, що Відповідачем неправомірно не було включено до страхового стажу періоди роботи Позивача в Радянському ОРПК Магазин № 16 (після переведення Магазин № 24) та Кооперативі «Васильок», що є більше ніж 5 років та шість місяців, страховий стаж Позивача виявився меншим за 25 років, що стало підставою для відмови в призначенні пенсії за віком.

Не зарахувавши до страхового стажу Позивача період роботи з 21 травня 1981 року по 27 березня 1985 року в Радянському ОРПК Магазин № 16 (після переведення Магазин № 24) Відповідач посилається на те, що неможливість ідентифікувати печатку підприємства на записі про звільнення.

Однак, при дослідженні трудової книжки позивача, судом встановлено, відтиск печатки на якій в центрі міститься напис «ВІДДІЛ КАДРІВ», по колу міститься напис- «Оптово-роздрібний плодоовочевий комбінат Радянського р-ну м. Києва». При цьому підтверджується факт низької якості зображення печатки на сторінках трудової книжки 8-9.

Проте необхідно звернути увагу на те, що після звільнення з вказаного магазину (27 березня 1985 року) Позивач в подальшому (15 квітня 1985 року) була прийнята на роботу до цього ж підприємства - «Оптово-роздрібний плодоовочевий комбінат Радянського р-ну м. Києва» на посаду молодшого продавця магазину № 9. На сторінках 10-11 трудової книжки Позивача стоять чіткі печатки вказаного підприємства, тому висновок Відповідача про те, що не можливо ідентифікувати печатку підприємства не відповідає дійсності та є непідтвердженим приводом для незарахування цього періоду роботи до страхового стажу Позивача. Додатковим підтвердженням того, що Позивача було прийнято на роботу до того ж самого підприємства, тільки в інший магазин, є зокрема те, що записи в трудовій книжці Позивача від 27 березня 1985 року та від 01 листопада 1985 року зроблені однією особою - заступником директора по кадрам ОСОБА_2 .

Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 провадження № К/9901/1298/17.

Отже, Відповідачем при обчисленні страхового стажу Позивача безпідставно не зараховано стаж роботи Позивача в Радянському ОРПК Магазин № 16 (після переведення Магазин № 24) за період з 21 травня 1981 року по 27 березня 1985 року.

Також Відповідачем не зараховано до страхового стажу Позивача період роботи в Кооперативі «Васильок» з 15 жовтня 1989 року по 30 липня 1991 року. Підставою для такої відмови стала наявність виправлення дати наказу про прийняття на роботу.

При цьому як вбачається, виправлення в трудову книжку Позивача було внесено лише в дату наказу про прийняття на роботу Позивача до багатопрофільного кооперативу «Васильок». Дата прийняття Позивача на роботу (15 жовтня 1989 року) зазначена в графі 2 трудової книжки Позивача (сторінка 14) вказана чітко та без виправлень. Дата звільнення Позивача з роботи в багатопрофільному кооперативі «Васильок» також не містить жодних виправлень.

Таким чином весь період роботи Позивача (з 15 жовтня 1989 року по 30 липня 1991 року) не викликає жодних сумнівів і зазначений період в повному обсязі повинен бути включений до страхового стажу для обчислення пенсії.

До того ж, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Висновки аналогічного характеру викладені в постанові Верховного Суду від 29.03.2019 у справі №548/2056/16-а (№К/9901/44334/18).

Отже, Відповідачем при обчисленні страхового стажу Позивача безпідставно не зараховано стаж роботи в Кооперативі «Васильок» з 15 жовтня 1989 року по 30 липня 1991 року.

Згідно з ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-ІУ страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч.2 ст.24 Закону № 1058-ІУ).

В силу ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно з ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, у відповідності до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно- технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Відповідно до п. 1 Порядку Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Надана Позивачем трудова книжка належним чином підтверджує, що в оскаржувані періоди Позивач дійсно працювала у вказаних підприємствах.

Виникнення сумнівів у Пенсійного фонду щодо запису в трудовій книжці може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу. Відсутність запитуваної інформації чи документів не може нівелювати відомості трудової книжки, оформленої належним чином, та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

Приводом для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання всіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. У даному випадку Відповідач не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідній роботі, а не правильність записів у трудовій книжці, зокрема виправлення у даті наказу про прийняття на роботу та чіткість печатки відділу кадрів.

Таким чином, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17.

Окрім того, згідно статті 62 Закону № 1788-ХІІ та підпункту 4 пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності, невідповідності.

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Однак, як вбачається Відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити стаж Позивача.

При зазначених обставинах, вимоги Позивача правомірні, обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню, оскільки певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Відповідача призначити Позивачу пенсію за віком, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 5 КАС України, адміністративний позов може містити вимогу про зобов`язання відповідача суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

В силу положень частини третьої статті 245 КАС України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з абзацом 2 частини четвертої статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № 11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Так, Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Необхідно звернути увагу, що рішення суб`єкта владних повноважень про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку має містити вичерпні підстави для такого рішення, з метою гарантування права особи на оскарження такого рішення та запобігання можливим подальшим діям, направленим на позбавлення статусу особи, яка має право на пенсію зі зниженням пенсійного віку та неодноразовому зверненню особи до суду за захистом своїх прав.

Дискреційні функції відповідача як суб`єкта владних повноважень стосовно відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку досить жорстко обмежені в законодавчому порядку, оскільки такі рішення мають відповідати положенням чинного законодавства та можуть бути оскаржені у судовому порядку.

З урахуванням тієї обставини, що встановлені факти неправомірної відмови Позивачу у призначенні пенсії за віком та наявність підстав для призначення Позивачу пенсії, Позивач вважає, що у даному випадку у Відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, у зв`язку з чим повний та ефективний захист порушеного права позивача потребує зобов`язання Відповідача призначити Позивачу пенсію за віком.

Згідно із ч. 1, 2, ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 1 статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст.139 КАС України.

З огляду на викладене, сплачений позивачем судовий збір за подачу даного позову до суду в сумі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 72-74, 77, 241-246, 250, 260-263 КАС України, суд -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в Радянському ОРПК Магазин № 16 (після переведення Магазин № 24) з 21 травня 1981 року по 27 березня 1985 року, на підставі трудової книжки.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в Кооперативі «Васильок» з 15 жовтня 1989 року по 30 липня 1991 року, на підставі трудової книжки.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до вимог чинного законодавства України.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) 80 коп..

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лиска І.Г.