Справа № 300/5730/21
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2022-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/5730/21 пров. № А/857/5790/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року, прийняте суддею Могила А.Б., в м.Івано-Франківськ, о 15 годині 43 хвилині, повний текст складено 14 лютого 2022 року, у справі № 300/5730/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бурштинської міської ради Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Освітній омбудсмен України про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення № 01/10-21 «Про перейменування та реорганізацію закладів Бурштинської територіальної громади»; 02/10-21 «Про визнання опорних закладів освіти Бурштинської територіальної громади» від 30.03.2021.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вказані рішення є незаконними та прийняті поза процедурою визначеною законом і всупереч громадській думці. Така реорганізація закладів загальної середньої освіти громади не мала жодного підґрунтя, міською радою не приймалися ні стратегія розвитку освіти, ні концепція, ні план оптимізації чи модернізації мережі загальноосвітніх навчальних закладів територіальної громади. Не передували даним проектам рішення і громадські обговорення, які мали бути обов`язково проведеними відповідно до ч.2 ст.32 Закону України «Про повну загальну середню освіту». Реорганізація і ліквідація закладів загальної середньої освіти допускається лише після громадського обговорення проекту відповідного рішення засновника, чого проведено також не було. Зареєстровану позивачем та підтриману необхідною кількістю голосів, електронну петицію з цього питання, на першому пленарному засідання 10 сесії міської ради 30.03.2021 було внесено з голосу, що є порушенням регламенту, а про прийняте рішення позивача не повідомлено.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року, в задоволенні позову відмовлено.

Позивачка подала апеляційну скаргу, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовані аналогічним обставинам викладеним в позовній заяві.

Бурштинською міською радою подано відзив на апеляційну скаргу, в якій апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Поряд з цим зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позивачку, яка просить задоволити апеляційну скаргу, представника відповідача, ка просить залишити без змін рішення суду, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно п.1.1 статуту Бурштинської гімназії Бурштинської міської ради Івано-Франківської області, її засновником є Бурштинська міська рада.

Рішенням Бурштинської міської ради Івано-Франківської області від 30.03.2021 № 01/10-21 «Про перейменування та реорганізацію закладів загальної середньої освіти Бурштинської територіальної громади», зокрема п.6 реорганізовано Бурштинську гімназію Бурштинської міської ради Івано-Франківської області шляхом приєднання до Бурштинського ліцею № 2 Бурштинської міської ради Івано-Франківської області з 10.07.2021.

Також, рішенням Бурштинської міської ради Івано-Франківської області від 30.03.2021 № 02/10-21 визначено опорними закладами освіти Бурштинську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 2 та Бурштинську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 3 за результатами конкурсу.

На підставі рішення № 01/10-21, 20.08.2021 Бурштинською міською радою рішенням № 03/17-21 затверджено передавальні акти щодо передачі майна, а рішенням № 04/17-21 затверджено фактичну мережу закладів територіальної громади на 2021-2022 навчальний рік.

Не погодившись з рішеннями № 01/10-21 та № 02/10-21 від 30.03.2021, вважаючи їх протиправними та такими, що порушують її права, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Бурштинська міська рада, як засновник Бурштинської гімназії мала право приймати рішення про реорганізацію, відповідно і про визначення опорного закладу, виходячи з наступного.

Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування, зокрема, утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Як зазначено Конституційним Судом України у рішенні від 01 квітня 2010 року (справа № 1-6/2010) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР.

Пунктом 30 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, такі питання, як створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Статтею 59 цього Закону встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів головування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради і враховується його голос.

Відповідно до ч. 2 статті 4 Закону України "Про освіту" від 05.09.2017 № 2145-VIII (далі Закон № 2145-VIII) державна політика в галузі освіти визначається Верховною Радою України відповідно до Конституції Україні здійснюється органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 22 Закону № 2145-VIII юридична особа має статус закладу освіти, якщо основним видом її діяльності є освітня діяльність. Права та обов`язки закладу освіти, передбачені цим Законом та іншими законами України, має також фізична особа - підприємець або структурний підрозділ юридичної особи приватного чи публічного права, основним видом діяльності якого є освітня діяльність. Фізична особа - підприємець або структурний підрозділ юридичної особи приватного чи публічного права, освітня діяльність якого перестає бути основним видом його діяльності, втрачає права і обов`язки, у тому числі права на пільги, передбачені законодавством для закладу освіти. Заклад освіти залежно від засновника може діяти як державний, комунальний, приватний чи корпоративний. Статус, організаційно-правова форма, тип закладу освіти визначаються засновником і зазначаються в установчих документах закладу освіти. Заклади освіти всіх форм власності мають рівні права і обов`язки у провадженні освітньої діяльності відповідно до законодавства. Заклади освіти діють на підставі власних установчих документів, що затверджуються їх засновниками відповідно до законодавства.

Згідно з статтею 24 цього Закону система управління закладами освіти визначається законом та установчими документами. Установчі документи закладу освіти повинні передбачати розмежування компетенції засновника (засновників), інших органів управління закладу освіти та його структурних підрозділів відповідно до законодавства.

Частиною 3 статті 66 Закону № 2145-VIII встановлено, що сільські, селищні ради: відповідають за реалізацію державної політики у сфері освіти та забезпечення якості освіти на відповідній території, забезпечення доступності дошкільної та початкової освіти; мають право засновувати заклади освіти, реорганізовувати і ліквідовувати їх, забезпечують їх діяльність та розвиток; оприлюднюють офіційну звітність про всі отримані та використані кошти, а також перелік і вартість товарів, робіт, послуг, спрямованих на потреби кожного із заснованих ними закладів освіти, та інші видатки у сфері освіти; здійснюють інші повноваження у сфері освіти, передбачені законом.

Згідно з частиною 3 статті 37 Закону України «Про загальну середню освіту» від 13.05.199 № 651-XIV (далі Закон № 651-XIV) органи місцевого самоврядування у галузі загальної середньої освіти в межах їх компетенції: забезпечують реалізацію державної політики у сфері загальної середньої освіти на відповідній території; виконують функції засновника закладів загальної середньої освіти на відповідній території; створюють умови для здобуття громадянами повної загальної середньої освіти; створюють умови для розвитку закладів освіти усіх форм власності.

Статтею 25 Закону № 2145-VIII встановлено, що права і обов`язки засновника щодо управління закладом освіти визначаються цим Законом та іншими законами України, установчими документами закладу освіти. Засновник закладу освіти або уповноважена ним особа, зокрема: приймає рішення про створення, реорганізацію, ліквідацію, зміну типу закладу освіти.

Засновник закладу освіти зобов`язаний: забезпечити утримання та розвиток матеріально-технічної бази заснованого ним закладу освіти на рівні, достатньому для виконання вимог стандартів освіти та ліцензійних умов; у разі реорганізації чи ліквідації закладу освіти забезпечити здобувачам освіти можливість продовжити навчання на відповідному рівні освіти; забезпечити відповідно до законодавства створення в закладі освіти безперешкодного середовища для учасників освітнього процесу, зокрема для осіб з особливими освітніми потребами.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону № 651-XIV рішення про створення, реорганізацію, ліквідацію чи перепрофілювання (зміну типу) закладу загальної середньої освіти незалежно від підпорядкування, типу і форми власності приймає його засновник (засновники).

Заклади загальної середньої освіти створюються з урахуванням соціально-економічної та демографічної ситуації, а також відповідно до культурно-освітніх, соціально-економічних, національних і мовних потреб територіальної громади та/або суспільства.

Згідно із абз.1, 2, 6 - 8 ч. 1 статті 32 Закону України "Про повну загальну середню освіту" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) рішення про утворення, реорганізацію, ліквідацію чи перепрофілювання (зміну типу) закладу загальної середньої освіти приймає його засновник (засновники). Мережа закладів загальної середньої освіти формується відповідно до законодавства з урахуванням соціально-економічної та демографічної ситуації, а також відповідно до культурно-освітніх та інших потреб територіальної громади та/або суспільства.

Рішення про утворення комунальних ліцеїв як окремих юридичних осіб, їх реорганізацію, ліквідацію чи перепрофілювання (зміну типу) приймають Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, міські ради (міст з населенням більше 50 тисяч).

Ліцеї можуть бути утворені та здійснювати освітню діяльність за умови дотримання вимог цього Закону, ліцензійних умов та положення про ліцей, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Для започаткування та провадження освітньої діяльності комунального ліцею у його складі має бути створено та функціонувати не менше чотирьох 10 класів.

Таким чином, до повноважень органу місцевого самоврядування як засновника навчального закладу законодавцем віднесено управління навчальним закладом, забезпечення діяльності та розвитку такого, створення умов для здобуття громадянами повної загальної середньої освіти, забезпечення якості освіти на відповідній території, забезпечення доступності дошкільної та початкової освіти з урахуванням соціально-економічної та демографічної ситуації, а також відповідно до культурно-освітніх, соціально-економічних, національних і мовних потреб територіальної громади та/або суспільств, заснування закладів освіти, їх реорганізація і ліквідація, у разі реорганізації чи ліквідації закладу освіти забезпечення здобувачам освіти можливість продовжити навчання на відповідному рівні освіти.

Прийняттю спірного рішення Бурштинської міської ради від 30.03.2021 № 01/10-21 «Про перейменування та реорганізацію закладів загальної середньої освіти Бурштинської територіальної громади», передувала реєстрація 15.03.2021 відділом освіти і науки Бурштинської міської ради проекту рішення № 2651 «Про перейменування та реорганізацію закладів Бурштинської територіальної громади», зі змінами до проекту (а.с. 70-73 т.1).

Тобто, проект спірного рішення ради № 2651 було оприлюднено на офіційному сайті відповідача за 10 робочих днів до його прийняття, а саме 15.03.2021 (відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації») і зацікавлені особи мали змогу висловити думку з приводу зазначеного рішення.

Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування» порядок підготовки і розгляду питань на пленарних засіданнях, прийняття рішень ради про затвердження порядку денного сесії та з інших процедурних питань, а також порядок роботи сесії визначаються регламентом ради з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Відповідно до п. 13 частини 30 регламенту Бурштинської міської ради до проекту рішення додається пояснювальна записка, в якій вказується: потреба і мета прийняття рішення; прогнозовані суспільні, економічні, фінансові та правові наслідки прийняття рішення; прогноз щодо можливого зменшення надходжень або збільшення видатків місцевого бюджету внаслідок прийняття або неприйняття відповідного рішення: результати громадського обговорення чи громадських слухань з цього питання, якщо це передбачено законодавством або рішенням ради для розгляду відповідного питання; інформація про погодження проекту необхідними виконавцями чи відділами відповідно до їх повноважень; інформація про проведення процедур передбачених для прийняття регуляторних актів; інша інформація, яка на думку розробника проекту є важливою для прийняття рішення.

Інших вимог щодо пояснювальної записки не передбачено ні Регламентом ради, ні іншими нормативними актами.

З пояснювальної записки вбачається, що автор проекту І.Томин вказала, що проект розроблено з метою реорганізації наявної мережі закладів загальної середньої освіти, раціонального і ефективного використання наявних у закладах освіти ресурсів, а також приведення назв закладів загальної середньої освіти у відповідність із чинним законодавством України (а.с.74 т.1).

Щодо як зазначає апелянт, порушення процедури прийняття рішення, то колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до частини другої статті 32 Закону України «Про повну загальну освіту» реорганізація, зміна типу, ліквідація закладу загальної середньої освіти у сільській місцевості допускається лише після громадського обговорення проекту відповідного рішення засновника, який оприлюднюється не менше ніж за один рік до прийняття відповідного рішення.

Судом встановлено, що питання обговорення реорганізації закладів освіти Бурштинської територіальної громади відбулося. Пояснювальна записка до проекту рішення міської ради № 2651 була опублікована в день його реєстрації (15.03.2021), а процес обговорення розпочато після опублікування проекту рішення № 2651 разом із пояснювальною запискою. Обговорення відбулось 22.03.2021 року з педагогічним колективом та батьківською громадськістю Бурштинської гімназії та Бурштинського НВК, 16.03.2021 із громадою с. Старий Мартинів, 29.03.2021 із громадою с. Бовшів, 29.03.2021 із громадою с. Задністрянське, 24.03.2021 із громадою с.Насташине, 25.03.2021 із громадою с. Новий Мартинів, 16.03.2021 із громадою с. Сарники, 21.03.2021 із громадою с.Дем`янів, 24.03.2021 із громадою с. Слобода, про що свідчать наявні у справі протоколи (а.с. 115 123 т.2), а, відтак, покликання позивачки на те, що не було проведено громадське обговорення не заслуговує на увагу колегії суддів.

Проект рішення № 2651 від 15.03.2021 було направлено департаменту освіти, науки та молодіжної політики Івано-Франківської ОДА для консультацій щодо реформування мережі ЗЗСО Бурштинської територіальної громади.

Рекомендації департаменту освіти, науки та молодіжної політики Івано-Франківської ОДА щодо реорганізації освітньої мережі Бурштинської територіальної громади надійшли листом № 298/01-13/02.1 від департаменту освіти, науки та молодіжної політики Івано-Франківської ОДА 18.03.2021(а.с.205 т.1), які враховані в рішенні Бурштинської міської ради від 30.03.2021 № 01/10-21 «Про перейменування та реорганізацію закладів загальної середньої освіти Бурштинської територіальної громади», що підтверджується, витягом з протоколу засідання десятої сесії міської ради восьмого скликання від 30.03.2021 (а.с.27 45 т.1)

Також, судом встановлено, що серед підстав прийняття спірних рішень відповідача бралося до уваги аналіз динаміки народжуваності дітей у Бурштинській ТГ, яка демонструвала чітку тенденцію до зниження, як одна з підстав такої реорганізації.

Реорганізації шляхом приєднання до Бурштинського ліцею № 2 підлягали Бурштинська гімназія (219 учнів) та Бурштинський навчально-виховний комплекс (152 учні). Ці заклади освіти знаходяться на одній території обслуговування, відстань навчальних корпусів складає близько 50 метрів, відповідно шкільний транспорт для підвезення учнів та педагогічного колективу не є необхідним.

Таким чином, порушення порядку проведення громадського обговорення питання реорганізації спірного закладу освіти, а також обставин, які б свідчили про позбавлення неповнолітніх дітей позивача гарантованого Конституцією України права на освіту. не встановлено, як судом першої, так і апеляційної інстанції.

Щодо реєстрації електронної петиції позивачки з метою врахування думки громади, то колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено і таке вбачається з протоколу десятої сесії Бурштинської міської ради восьмого скликання від 30.03.2021, розгляд електронної петиції про зняття з розгляду сесії проекту рішення № 2651 від 15.03.2021 «Про перейменування та реорганізацію закладів загальної середньої освіти Бурштинської територіальної громади» включено до порядку денного та розглянуто на сесії. За результатами голосування дану електронну петицію не підтримано (а.с.39 т.1).

На засіданні комісії Бурштинської міської ради з питань гуманітарної сфери 17.03.2021 обговорено проект рішення № 2651 та електронну петицію позивача. З протоколу № 7 засідання комісії вбачається, що комісія підтримала проект рішення запропонувала зі змінами (додаток 1) внести на розгляд сесії Бурштинської міської ради (а.с.93 - 95 т.1), чим спростована позиція позивачки в цій частині.

Щодо твердження позивачки про порушення при прийнятті рішення Бурштинської міської ради Івано-Франківської області від 30.03.2021 № 02/10-21, яким визначено опорними закладами освіти Бурштинську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 2 та Бурштинську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 3 за результатами конкурсу, то судом встановлено, що прийняттю такого передувало рішенням міської ради від 26.01.2021 № 10/7-21 про затвердження умов проведення конкурсу з визначення опорного закладу освіти Бурштинської територіальної громади (а.с.96, 99 101 т.1).

З протоколу засідання комісії від 09.03.2021 вбачається, що предметом обговорення були критерії оцінювання закладів освіти, що претендують на статус опорного (а.с.97 98 т.1). До проекту рішення № 2652 була надана пояснювальна записка, автор проекту ОСОБА_2 (а.с.68 69 т.1).

Відповідно до протоколу десятої сесії Бурштинської міської ради восьмого скликання від 30.03.2021 за прийняття рішення № 2652 (рішення № 02/10-21) проголосували: «за» - 21, «проти»-1, «утримався»-1 (т.1, а.с.43).

Колегія суддів враховує, що відповідачем в повній мірі забезпечено перед прийняттям спірного рішення, право усім зацікавленим особам висловитися та навести свої пропозиції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що не встановлено обставин, які б доводили, що внаслідок прийняття рішення право учнів закладів освіти Бурштинської територіальної громади було обмежено, а реорганізація закладів освіти не порушує інтересів дітей.

Власник, вирішуючи питання ліквідації чи реорганізації навчального закладу, безумовно повинен в першу чергу враховувати інтереси територіальної громади, питання щодо доцільності функціонування навчального закладу є питанням, що становить суспільний інтерес, а тому відповідач провів відповідні слухання за участі громади, педагогічних працівників освітнього закладу. Проте, на переконання суду, власник також повинен враховувати можливість та доцільність утримання такого навчального закладу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на положення абзацу 2 ч. 6 ст. 25 Закону України «Про освіту» , абзацу 1 ч. 2 ст.32 Закону України «Про повну загальну середню освіту», відповідно до яких передбачено, що у разі реорганізації чи ліквідації закладу загальної середньої освіти засновник зобов`язаний забезпечити учням можливість продовжити здобуття загальної середньої освіти на відповідному рівні освіти.

Таке відповідає ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 № 44/25, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В цьому випадку, на переконання колегії суддів, спірні рішення сприятимуть й забезпеченню інтересів дітей.

Аналогічний висновок зроблено й освітнім омбудсменом, що в сукупності з дослідженими судом доказами дає підстави вважати про відсутність як порушеного права позивачки, так і правомірність оспорюваних нею рішень.

Відтак, враховуючи фактичні обставини справи, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає критеріям встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України, прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно і розсудливо; з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення, з урахуванням права жителів територіальної громади на участь у процесі прийняття рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

У постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року у справі № 800/541/16 підкреслено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ч.3 ст.243, ст..ст.308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року у справі № 300/5730/21, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 27.06.22