Справа № 757/4310/22-а
Суддя: Литвинова І. В.
Дата ухвалення: 2022-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
Справа № 757/4310/22-а
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2022 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судового засідання - Орел А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, інспектора Управління поліції в метрополітені Головного управління Національної поліції в м. Києві старшого лейтенанта Плахотнюка Віталія Сергійовича про визнання дій протиправними, скасування постанови ЕГА № 579797 від 10 січня 2022 року, стягнення відшкодування матеріальної шкоди і компенсації моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив суд визнати дії інспектора Управлення поліції в метрополітені ГУ НП у м. Києві старшого лейтенанта поліції Плахотнюка В. С. у частині притягнення його до адміністративної відповідальності протиправними і незаконними, скасувати постанову ЕГА № 579797 від 10 січня 2022 року й закрити адміністративне провадження у зв`язку із відсутністю у його діях події та складу адміністративного правопорушення, стягнути з відповідача в особі Головного управління Національної поліції у м. Києві чи Державної казначейської служби України, чи іншого уповноваженого органу матеріальну шкоду у розмірі 170, 00 грн і компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що повідомляв інспектору про те, що жодного правопорушення, у тому числі, передбаченого частиною другою статті 44-3 КУпАП України, не вчиняв та заперечував проти складення постанови.

Зазначено у позовній заяві, що права, передбачені частиною першою статті 268 КУпАП, позивачеві не роз`яснювалися, про такі не повідомлялися. Позивач, вказує, що не розумів, що відбувається, не розумів, якими процесуальними правами може користуватися та не розумів правові наслідки, які настануть.

Позивач стверджує, що розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці не було, інспектор не встановлював обставини адміністративного правопорушення, він не зміг належним чином здійснювати свій захист, був обмежений у реалізації окремих процесуальних прав.

Також позивач зазначив, що у постанові ЕГА № 579797 від 10 січня 2022 року не вказана конкретна норма, яку він порушив, докази вчинення ним правопорушення відсутні, на його переконання, такі не збиралися і не з`ясовувалися, пояснення не відбиралися, не вказано у постанові про технічний засіб, на який здійснювалося фото-, відео фіксація адміністративного правопорушення.

Окрім цього, позивач наголошує, що інспектор не зважав на те, що у нього був наявний негативний ПЦР-тест і не потрібно вдягати медичну маску, якщо немає респіраторних симптомів.

Позивач вказав, що маска у нього була і він мав намір вдягнути її у вестибюлі станції метро «Вокзальна», й вдягнув її вже під час спілкування з працівниками поліції.

Обґрунтовуючи свій позов ОСОБА_1 зазначив також, що протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 44-3 КУпАП, не складався.

Загалом позивач наполягає, що обмеження, встановлені постановою Кабміном від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, суперечить Конституції України, а карантин на території України не встановлено, відповідні обмеження суперечать Конституції.

Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву на позов, заяви по суті або з процесуальних питань до суду не надходили.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

26 січня 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, подана в адміністративному порядку, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

31 січня 2022 року ухвалою судді адміністративний позов залишено без руху, на виконання якої 14 лютого 2022 року засобами поштового зв`язку від позивача до суду надійшла заява з квитанцією про сплату судового збору.

16 лютого 2022 року у справі відкрито провадження для розгляду справи суддею одноособово у порядку письмового провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

10 січня 2022 року, о 12:21:46 год., інспектор Управління поліції в метрополітені ГУ НУ в м. Києві старший лейтенант поліції Плахотнюк В. С. видав ОСОБА_1 постанову ЕГА № 579797 у справі про адміністративне правопорушення відносно останнього, а саме про те, що він 10 січня 2022 року, о 11:35 год., знаходився у вестибюлі станції метро «Вокзальна», у громадському місці під час дії карантину, без вдягнутих засобів індивідуального захисту - захисної маски, яка закриває ніс та рот, у тому числі виготовленої самостійно. Тим самим, ОСОБА_1 , згідно з оспорюваною ним постановою, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою ст. 44-3 КУпАП /а. с. 16/.

Одночасно накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170, 00 грн.

Того ж дня, 10 січня 2022 року, ОСОБА_1 сплатив штраф у визначеному розмірі, що підтверджується квитанцією № ПН 6995 від 10 січня 2022 року /а. с. 17/.

IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, завданням якого є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до частини другої, третьої ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).

Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

Згідно з частиною четвертою ст. 258 КУпАП якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, або порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису). Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Отже, за загальним правилом протокол про адміністративне правопорушення не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, в тому числі за частиною другою ст. 44-3 КУпАП, та виключенням з цього правила є випадки, коли під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається.

Поряд з цим, з матеріалів справи не вбачається, що позивач оспорював допущене ним правопорушення, зокрема у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності не містяться його зауваження, жодних доводів стосовно його незгоди з притягнення до відповідальності за частиною другою ст. 44-3 КУпАП або інших порушень порядку притягнення до адміністративної відповідальності не зазначено.

Таким чином, у співробітника поліції не виникло передбаченого ст. 258 КпАП України обов`язку із складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно з ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За правилами частин першої - третьої ст. 283 КпАП України, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Позивач у своїй позовній заяві, обґрунтовуючи власні вимоги, зазначив, що маска у наявності у нього була й він мав намір вдягнути її у вестибюлі станції метро «Вокзальна», але не встиг цього зробити одразу, вдягнувши вже під час спілкування з працівниками поліції, чим визнав те, що перебував у громадському місці без вдягненого на обличчя, так, щоб закривав ніс та рот, засобу індивідуального захисту /а. с. 5/.

Оскаржувана постанова ЕГА № 579797 від 10 січня 2022 містить вказівку на частину другу статті 44-3 КУпАП, а не лише посилання на статтю Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Положення частини другої статті 77 КАС України, згідно з якою в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, не звільняє позивача від обов`язку доведення перед судом тих обставин, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої ст. 44-3 КУпАП перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, тягне за собою накладення штрафу від десяти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин - адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Статтею 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Відтак, незгода позивача із запровадженими постановою Кабінету Міністрів України обмеженнями у зв`язку з карантином, зокрема, щодо обов`язкового перебування у межах громадських будинків і споруд у засобах індивідуального захисту, не може свідчити про незаконність оскаржуваної постанови.

Пунктом першим постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029) (пункт 1 із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 червня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630).

Отже, постановою Кабміну від 15 грудня 2021 року № 1336, якою внесено зміни, зокрема, до постанови від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», карантин на території України було продовжено до 31 березня 2022 року.

Тож станом на 01 січня 2022 року на території України діяв карантин, який продовжує діяти і дотепер, та у вказаний період перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті можливо лише у випадку застосування засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, в іншому випадку, особи підлягають відповідальності у вигляді штрафу від десяти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що прямо передбачено частиною другою ст. 44-3 КУпАП.

Згідно з пп. 1 п. 2 вказаної Постанови на території України на період дії карантину запроваджуються обмежувальні протиепідемічні заходи, а саме забороняється перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Диспозиція частини другої ст. 44-3 КУпАП передбачає, що підставою для накладення штрафу є перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Отже, заборона перебування в громадських будинках, спорудах під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту встановлена безпосередньо у диспозиції частини другої ст. 44-3 КУпАП.

Та обставина, що ця заборона міститься також у переліку обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених пп. 1 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, сама по собі не свідчить про те, що відповідна заборона була встановлена виключно підзаконним актом та з порушенням ст.ст. 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Також суд звертає увагу на те, що в абз. 2 п. 3.2 рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020 (230/20) дійсно наголошено на тому, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Разом з тим вказане рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020 (230/20) не містить висновків про те, що заборона перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, є обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина.

У відповідності до частини третьої ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.

За викладених обставин, враховуючи, що відповідачем винесено постанову з дотримання вимог закону, у задоволенні даного позову слід відмовити.

Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання дій протиправними і скасування постанови ЕГА № 579797 від 10 січня 2022 року, не підлягають задоволенню і всі похідні позовні вимоги, зокрема, про стягнення відшкодування матеріальної шкоди і компенсації моральної.

V. Розподіл судових витрат.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, у тому числі судовий збір, понесені стороною позивача, покладаються на нього.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»).

Виходячи з наведеного та керуючись ст. ст. 1-33, 73-77, 79, 90, 241-246, 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, інспектора Управління поліції в метрополітені Головного управління Національної поліції в м. Києві старшого лейтенанта Плахотнюка Віталія Сергійовича про визнання дій протиправними, скасування постанови ЕГА № 579797 від 10 січня 2022 року, стягнення відшкодування матеріальної шкоди і компенсації моральної шкоди залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. В. Литвинова