Справа № 640/1133/20
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2022-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 червня 2022 року

м. Київ

справа № 640/1133/20

адміністративне провадження № К/990/14724/22

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року

у справі №640/1133/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

13 червня 2022 року до касаційного суду надійшла скарга Офісу Генерального прокурора.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до пункту четвертого частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Так, у тексті касаційної скарги заявник указує, що підставами касаційного оскарження судових рішень у справі №640/1133/20 є пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України Суд зазначає таке.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

При цьому, варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Тобто, обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що підставою касаційного оскарження є неврахування судами попередніх інстанцій при постановленні оскаржуваних судових рішень висновків Верховного Суду, викладених у постановах у справах 640/18679/18, 804/958/16, 813/7911/14, 826/18134/14, 826/14554/18, 811/952/15, 9901/226/19, 826/5596/17, 816/584/17, 821/3736/15-а, П/811/1672/17, П/9901/101/18, 340/3563/20, 280/6512/20, 9901/212/19, 640/1218/20, 640/24930/19.

Суд зазначає, що таке формальне посилання на постанови Верховного Суду не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки заявником лише процитовано окремі пункти указаних постанов Верховного Суду та не зазначено чіткого переліку норм права, висновку Верховного Суду щодо застосування яких не ураховано судами попередніх інстанцій.

З огляду на викладене, заявником належним чином не обґрунтовано посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Крім того, з аналізу оскаржуваних судових рішень установлено, що позивач успішно пройшов перших два етапи атестації та був допущений до співбесіди.

12 грудня 2019 року на засіданні кадрової комісії №1 ухвалено рішення №7/2 про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації, з якого судами установлено, що:

- на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора, у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, а саме спроможності до аргументування і переконання у прокурорській діяльності, вміння вирішувати проблемну ситуацію, належним чином мотивувати прийняте рішення, зважаючи на те, що результат виконання нею практичного завдання не містить необхідного рівня і обсягу мотивування, та складається майже виключно з цитат статей Кримінального процесуального кодексу України;

- на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора, у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності у частині невідповідності витрат і набутого майна під час її роботи в органах прокуратури (або в інших державних органах) нею та її близькими особами, їх офіційним доходам. Так, у 2015 році ОСОБА_1 та її чоловік придбали у власність дві квартири у місті Києві. При цьому, офіційні доходи ОСОБА_1 та її близьких осіб є нижчими, ніж вартість набутого майна.

Протокол засідання Першої кадрової комісії від 12 грудня 2019 року, деталізації підстав прийнятого рішення стосовно позивача не містить.

При цьому, рішення кадрової комісії №1 не містить посилань на перелік документів, які підтверджують викладене у рішенні.

Разом з тим, відповідачем долучено до матеріалів справи копію завдання №16 на 2 аркушах, відповіді на питання на 1 аркуші та відповіді ОСОБА_1 на поставлені питання на 5 аркушах.

З наданого завдання №16 вбачається, що воно стосувалось проведення слідчим слідчої дії пред`явлення особи для впізнання відповідно до положень статті 228 Кримінального процесуального кодексу України (далі по тексту - КПК України) та було запропоновано надати відповіді на такі питання: 1) Чи відповідає у цій ситуації проведення пред`явлення для впізнання вимогам КПК України? 2) Чи будуть його результати допустимими доказами у кримінальному провадженні?

Так, зі змісту запропонованої Офісом відповіді на питання №1 судами установлено таке: «Відповідно до частини третьої статті 228 КПК України особі, яка спізнає, пропонується вказати на особу, яку вона має спізнати, і пояснити, за якими ознаками вона її впізнала. У цій ситуації перед пред`явленням особи до впізнання потерпіла, не описуючи зовнішній вигляд особи, яку має впізнавати, зазначила, що зможе впізнати таку особу за віком, зростом, тілобудовою та рисами обличчя, не конкретизуючи їх, проте впізнала невідому особу за віком, рисами обличчя, тілобудовою, а також за одягом, в якому цей же чоловік був одягнений під час вчинення злочину, при цьому, не заявляючи до проведення впізнання про одяг, як прикмету. Відповідно до частини другої статті 228 КПК України особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше третьої і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Всупереч зазначеному положенню закону П. був одягнений у сині джинси та сіру куртку, а троє інших осіб, які пред`являлися з ним до впізнання, були одягнені в чорні куртки і чорні штани. Таким чином, протокол пред`явлення особи до впізнання, складений 03 вересня 2019 року в період часу з 2 год. 20 хв. по 2 год. 35 хв. з порушенням статті 228 КПК України, оскільки відсутні інформація про прикмети, за якими особа може впізнати або їх сукупність.».

ОСОБА_1 на питання № 1 надала таку відповідь: «Відповідно до частини другої статті 228 КПК України особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Отже, всупереч вимогам зазначеної статті, при пред`явленні особи для впізнання, П. єдиний був одягнений у сині джинси та сіру куртку, а троє інших осіб, які пред`являлись з ним до впізнання, були одягнені в чорні куртки та чорні штани. Тобто, всупереч частини другої статті 228 КПК України особа П. при пред`явленні особи для впізнання, мав різкі відмінності в одязі. Окрім того, оскільки особа М. заявила, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, то в протоколі повинно бути зазначено за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу.».

У відповіді на питання №2, запропонованої Офісом, зазначено таке: «В силу частини першої статті 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Отже, проведення пред`явлення впізнання із зазначеними порушеннями вимог статті 228 КПК України означає недопустимість цього доказу.».

ОСОБА_1 на питання №2 надала таку відповідь: «Згідно зі статтею 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Разом з тим, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Оскільки з умови задачі слідує, що мало місце суттєве порушення норм процесуального права при проведенні пред`явлення для впізнання, вказаний доказ (результат пред`явлення для впізнання) є недопустимим і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення (частина друга статті 86 КПК України)».

З аналізу відповідей, запропонованих Офісом, та відповідей, наданих ОСОБА_1 судами установлено, що вони за своїм змістом є майже ідентичними за своєю суттю, містять вичерпний перелік статей КПК України, які підлягали застосуванню у спірній ситуації.

Таким чином, суди дійшли висновку про те, що висновки кадрової комісії №1, викладені у рішенні від 12 грудня 2019 року №7/2 про те, що результат виконання позивачем практичного завдання не містить необхідного рівня і обсягу мотивування, та складається майже виключно з цитат статей Кримінального процесуального кодексу України, спростовуються наданими відповідачем документами.

Окрім викладеного суди попередніх інстанцій указали на те, що саме Національне агентство з питань запобігання корупції є уповноваженим органом на здійснення моніторингу, зокрема, способу життя суб`єктів декларування, водночас, таких висновків Національним агентством під час розгляду справи суду не надано, як і не надано доказів звернення відповідачів безпосередньо до Національного агентства з метою підтвердження або спростування сумнівів кадрової комісії щодо відповідності офіційного доходу позивача та його близьких родичів, вартості набутого ними майна під час роботи ОСОБА_1 в органах прокуратури, або інших державних органах.

Суди зазначили, що рішення кадрової комісії №1 не містить посилань на перелік документів, які підтверджують викладене у рішенні. Крім того, такі документи не долучено відповідачем до матеріалів справи, що позбавляє можливості співставити зазначене кадровою комісією джерелам походження цих відомостей, та надати їм правову оцінку.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погодилась з висновком суду першої інстанції про те, що рішення кадрової комісії стосовно ОСОБА_1 не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки відповідачами не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, достовірність даних, які були взяті кадровою комісією до уваги, а зміст оскаржуваного рішення фактично є констатацією сумніву у доброчесності прокурора, без наведеного обґрунтування такого висновку.

Касаційна скарга не містить доводів, які б спростовували указані висновки судів попередніх інстанцій, викладені у взаємозв`язку із відповідним підпунктом частини четвертої статті 328 КАС України. Доводи та аргументи заявника зводяться до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судом апеляційної інстанції, що виключає можливість його перегляду з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Касаційна скарга, також, містить посилання на висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду у справах 440/2700/20, 280/3705/20, 480/5544/20, 440/2682/20, 160/6204/20, 200/5459/20-а, 640/25769/19, 640/25021/19, 200/4759/20-а, 340/1673/20, 580/1859/20, 420/4196/20, 420/4572/20, 480/3303/20, 360/609/21, 640/25945/19, 340/1722/20, 520/12484/2020, 480/3785/20, 160/6238/20, 9901/585/18, 9901/66/19, 9901/88/19, 826/26007/15, П/800/409/17, 800/328/17, 800/248/17, 800/264/17, 800/354/17, 200/5038/20-а, 160/6596/20, 140/3790/19, 280/4314/20, 755/10947/17, 233/2021/19, 9901/729/18.

Проте, оскільки такі посилання наведені без взаємозв`язку із конкретним підпунктом частини четвертої статті 328 КАС України Суд не бере такі до уваги.

Скаржник, серед іншого, обґрунтовує касаційну скаргу тим, що ця справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для учасника справи, що за змістом відповідає підпунктам «а,в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Суд звертає увагу скаржника, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.

Суд зазначає, що посилання на підпункти пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не звільняє особу від обов`язку обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справі.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга Офісу Генерального прокурора підлягає поверненню як така, що не містить підстав касаційного оскарження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року у справі №640/1133/20.

Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.

Ураховуючи викладене та керуючись статтею 332 КАС України Суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року у справі №640/1133/20 - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко

Суддя Верховного Суду