Справа № 826/9938/17
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2022-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9938/17 Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Бєлової Л.В.,

за участю секретаря Мельник К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, третя особа: Головне управління Держпраці у Донецькій області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної служби України з питань праці, третя особа Головне управління Держпраці у Донецькій області, в якому просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ заступника голови Державної служби України з питань праці від 03.07.2017 № 23-кт про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07.05.2015 ОСОБА_1 була прийнята на посаду заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області; наказом заступника голови Державної служби України з питань праці від 03.07.2017 № 23-кт її було звільнено з посади заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області; 18.07.2017 позивач отримала лист Державної служби України з питань праці від 04.07.2017 № 7069/3/11-ДП-17, відповідно до якого її було проінформовано про звільнення та додано відповідну копію наказу про звільнення; підставою для звільнення зазначено вчинення систематичного (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу», а саме прогул без поважних причин (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) з 07.11.2016 по 25.05.2017.

23.01.2018 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про уточнення підстав позову, у відповідності до якої, до зазначених у позовній заяві підстав позову було зазначено додаткову підставу, оскільки під час проведення дисциплінарного провадження щодо ОСОБА_1 керівництву Державної служби України з питань праці та Дисциплінарній комісії з розгляду дисциплінарних справ Державної служби України з питань праці неодноразово у письмовій формі повідомлялося про те, що ОСОБА_1 перебуває у стані вагітності. Однак, незважаючи на це, в порушення вимог ст. 184 Кодексу законів про працю України, ОСОБА_1 було звільнено за ініціативою керівництва Державної служби України з питань праці.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.05.2018 відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.09.2018 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.05.2018 та прийнято нову постанову, якою задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, третя особа: Головне управління Держпраці у Донецькій області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі.

Визнано незаконним та скасовано наказ заступника Голови Державної служби України з питань праці від 03.07.2017 № 23-кт про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.08.2020 у справі № 826/9938/17 касаційну скаргу Державної служби України з питань праці задоволено частково; постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04.09.2018 та рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.05.2018 у справі № 826/9938/17 скасовано; справу № 826/9938/17 направлено на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Суд касаційної інстанції зазначив, що суди першої та апеляційної інстанції під час прийняття ними судових рішень не надали належної та обґрунтованої оцінки підставам звернення до суду та пов`язаними з цим фактичними обставини справи, що підлягали обов`язковому встановленню в ході розгляду справи з наданням їм правової оцінки.

Зазначено, що суди попередніх інстанцій взагалі не досліджували обставини щодо перебування ОСОБА_1 у стані вагітності на час винесення спірного наказу від 03.07.2017, оскільки єдиним твердженням позивача про стан вагітності була довідка від 22.05.2017.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 03.07.2017 № 23-кт «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з питань праці шляхом їх безспірного списання на користь ОСОБА_1 сплачений при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 673 (шістсот сімдесят три) грн. 60 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, наказом Державної служби України з питань праці від 07.05.2015 № 20-кт «Про призначення заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області» за погодженням з Міністром соціальної політики України від 28.04.2015 № 6268/0/14-15/09 призначено ОСОБА_1 на посаду заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області з 07.05.2015.

Наказом Державної служби України з питань праці від 07.05.2015 № 21-кт «Про виконання обов`язків начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області» покладено виконання обов`язків начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області на ОСОБА_1 , заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області, з 07.05.2015 до призначення в установленому порядку, згідно чинного законодавства, начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Наказом Державної служби України з питань праці від 30.03.2016 № 20-кт «Про зняття виконання обов`язків начальника» знято виконання обов`язків начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області з ОСОБА_1 , заступника начальника цього ж Головного управління, 30.03.2016.

03.11.2016 ОСОБА_1 звернулася до Державної служби України з питань праці із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати з 07.11.2016 на підставі п. 18 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки».

Листом за вих. № 11203/1/11-ДП-16 від 11.11.2016 Державна служба України з питань праці, з посиланням на наказ Держпраці від 26.08.2015 № 93 «Про затвердження Порядку погодження відпусток та службових відряджень начальникам, заступникам начальників територіальних органів Державної служби з питань праці, керівникам державних підприємств та установ, що належать до сфери її управління», повідомила ОСОБА_1 , що питання погодження надання відпустки порушується не пізніше ніж за два тижні до початку відпустки та така заява має містити візу начальника територіального органу.

Також повідомлено, що до Держпраці надійшов лист Покровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 08.11.2016 № 26174/401-2016, в якому зазначено, що проводиться досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635 від 28.10.2016 за підозрою заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Оскільки ОСОБА_1 на робочому місці не перебуває, висловлено прохання сприяти у вирішенні питання щодо забезпечення її явки до СВ Покровського ВП ГУ НП в Донецькій області та скасувати службові відрядження протягом листопада 2016 року.

В подальшому, на адвокатський запит, Державна служба України з питань праці листом за вих. № 11717/1/11-ДП-16 від 25.11.2016 повідомила про направлення вищезазначеної відповіді на адресу позивача та повторно долучила вказаний лист в якості додатку.

Листом за вих. № 12685/1/11-ДП-16 від 21.12.2016 Державна служба України з питань праці повідомила адвоката ОСОБА_1 про відсутність підстав для застосування при розгляді заяви п. 18 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» у зв`язку з тим, що м. Покровськ не відноситься до території проведення антитерористичної операції, та про те, що до Держпраці надійшла інформація від органів досудового розслідування про винесення 25.11.2016 постанови слідчого про оголошення ОСОБА_1 у розшук.

Листом за вих. № 817/1/11-ДП-17 від 25.01.2017 у відповідь на адвокатський запит від 17.01.2017, відповідач повторно продублював інформацію, викладену у листі за вих. № 11203/1/11-ДП-16 від 11.11.2016.

Листом за вих. № 2014/1/11-ДП-17 від 21.02.2017 у відповідь на адвокатський запит від 13.02.2017, відповідач повторно зазначив, що позивачу надавались неодноразові відповіді, наказ про відпустку позивача видається за місцем її роботи; повторно наголошено на тому, що позивача оголошено у розшук.

27.03.2017 листом за вих. № 01/149 Головне управління Держпраці у Донецькій області надіслало інформацію до Державної служби України з питань праці про те, що заступник начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1 відсутня на робочому місці за адресою: м. Покровськ, вул. Прокоф`єва, б.82 з 02.11.2016 по теперішній час з нез`ясованих причин. Окрім цього, висловлено прохання щодо розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 за прогул, відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Наказом Державної служби України з питань праці від 03.04.2017 № 139-к «Про дисциплінарне провадження щодо заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1 » відкрито дисциплінарне провадження щодо заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1 . Підставою для відкриття дисциплінарного провадження слугувала інформація, яка викладена у листі начальника головного управління Держпраці у Донецькій області Шубіна В.П. від 27.03.2017 № 01/149.

Листом за вих. № 3883/1/11-ДП-17 від 04.04.2017 Державна служба України з питань праці направила на адресу позивача копію наказу від 03.04.2017 № 139-к «Про дисциплінарне провадження щодо заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1 » та вимогу щодо надання пояснень.

Листом від 20.04.2017 ОСОБА_1 повідомила Державну службу України з питань праці, що згідно Закону України «Про відпустки» та її заяви від 03.11.2016 перебуває відпустці без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції з 07.11.2016 та на даний час знаходиться у стані вагітності.

На адреси позивача, відповідач повторно листом за вих. № 4758/1/11-ДП-17 від 24.04.2017 направив вимогу про надання пояснень стосовно відсутності на роботі.

ОСОБА_1 листом від 20.05.2017 повідомила Державну службу України з питань праці, що згідно Закону України «Про відпустки» та її заяви від 03.11.2016, перебуває у відпустці без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції з 07.11.2016 та на даний час знаходиться у стані вагітності.

За результатами проведення дисциплінарного провадження, Державною службою України з питань праці видано наказ від 03.07.2017 № 23-кт «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Вважаючи своє звільнення безпідставним та дії відповідача незаконними, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення позивача прийнято відповідачем не у строк, визначений ст. 77 Закону України «Про державну службу». Крім того, суд першої інстанції зазначив, що наявність вагітності на час звільнення є підставою для поновлення на роботі, а несвоєчасне повідомлення працівницею роботодавця про свою вагітність не впливає на застосування гарантій, передбачених Кодексом законів про працю України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; управління персоналом державних органів; реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов`язаний дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; з повагою ставитися до державних символів України; обов`язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов`язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації; забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України; додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції; запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби; постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності; зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню; надавати публічну інформацію в межах, визначених законом. Державні службовці виконують також інші обов`язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.

Статтею 64 Закону України «Про державну службу» передбачено, що за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом. Для державних службовців можуть встановлюватися особливості притягнення до дисциплінарної відповідальності у випадках, визначених законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 65 Закону України «Про державну службу» підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Частиною 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» встановлені види дисциплінарних проступків, зокрема, п. 12 встановлює такий вид дисциплінарного проступку як прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 Закону України «Про державну службу» державний службовець не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності, якщо минуло шість місяців з дня, коли керівник державної служби дізнався або мав дізнатися про вчинення дисциплінарного проступку, не враховуючи час тимчасової непрацездатності державного службовця чи перебування його у відпустці, або якщо минув один рік після його вчинення.

У відповідності до ч. 1 ст. 66 Закону України «Про державну службу» до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення: зауваження, догана, попередження про неповну службову відповідність, звільнення з посади державної служби.

Згідно ч. 3 ст. 66 Закону України «Про державну службу» у разі допущення державним службовцем дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 4, 5 та 12 частини другої статті 65 цього Закону, суб`єктом призначення або керівником державної служби такому державному службовцю може бути оголошено догану.

Частиною 5 ст. 66 Закону України «Про державну службу» передбачено, що звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9-11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону.

Таким чином, об`єктивною стороною дисциплінарного проступку є вчинення державним службовцем дій чи бездіяльності, або прийняття рішення, що містять ознаки протиправності, тобто, суперечать вимогам законодавства і свідчать про невиконання або неналежне виконання ним своїх посадових обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Закону України «Про державну службу» дисциплінарне стягнення має відповідати характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини державного службовця. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, попередню поведінку державного службовця та його ставлення до виконання посадових обов`язків.

Частиною 1 ст. 68 Закону України «Про державну службу» передбачено, що дисциплінарні провадження ініціюються суб`єктом призначення.

Згідно ст. 73 Закону України «Про державну службу» з метою збору інформації про обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, для визначення дисциплінарною комісією ступеня вини, характеру і тяжкості цього дисциплінарного проступку Комісією, дисциплінарною комісією формується дисциплінарна справа.

Дисциплінарна справа повинна містити:

1) дату і місце її формування;

2) підстави для відкриття дисциплінарного провадження;

3) характеристику державного службовця, складену його безпосереднім керівником, та інші відомості, що характеризують державного службовця;

4) відомості щодо наявності чи відсутності дисциплінарних стягнень;

5) інформаційну довідку з викладенням обставин щодо вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку;

6) пояснення державного службовця щодо обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження;

7) пояснення безпосереднього керівника державного службовця з приводу обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження;

8) пояснення інших осіб, яким відомі обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження;

9) належним чином завірені копії документів і матеріалів, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку;

10) відомості про причини і умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення чи обставини, на підставі яких з державного службовця знімають звинувачення;

11) висновок за результатами службового розслідування (у разі його проведення);

12) висновок про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності;

13) опис матеріалів, які містяться в дисциплінарній справі.

Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиції Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення.

Порядок обліку та роботи з дисциплінарними справами встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відповідно до вимог ч. ч. 9, 10, 11 ст. 69 Закону України «Про державну службу» дисциплінарна комісія розглядає дисциплінарну справу державного службовця, сформовану в установленому цим Законом порядку. Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення. Суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів зобов`язаний прийняти рішення на підставі пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії або надати вмотивовану відмову протягом цього строку.

Статтею 74 Закону України «Про державну службу» передбачено, що дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця. Під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби. Дисциплінарне стягнення може бути накладено тільки у разі встановлення факту вчинення дисциплінарного проступку та вини державного службовця. Вчинення державним службовцем діянь у стані крайньої потреби або необхідної оборони виключають можливість застосування дисциплінарного стягнення.

В свою чергу слід зазначити, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку та обставини, за яких він вчинений, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації.

Водночас, обставини та факти вчинення дисциплінарного проступку мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно ч. 1 ст. 75 Закону України «Про державну службу» перед накладенням дисциплінарного стягнення суб`єкт призначення повинен отримати від державного службовця, який притягається до дисциплінарної відповідальності, письмове пояснення.

Відмова надати пояснення оформляється відповідним актом і підтверджується двома державними службовцями. Відмова надати пояснення не перешкоджає здійсненню дисциплінарного провадження та накладенню на державного службовця дисциплінарного стягнення (ч. 3 ст. 75 Закону України «Про державну службу»).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 Закону України «Про державну службу» рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Рішення оформляється відповідним актом суб`єкта призначення.

Таким чином, підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та, як наслідок, рішення про накладення на такого державного службовця дисциплінарного стягнення може бути прийнято суб`єктом призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій або подання Комісії.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 58 Закону України «Про державну службу» додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати та інші види відпусток надаються державним службовцям відповідно до закону.

Згідно ст. 84 Кодексу законів про працю України у випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку працівникам на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.11.2016 ОСОБА_1 звернулася до Державної служби України з питань праці із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати з 07.11.2016 на підставі п. 18 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки».

Згідно Наказу Державної служби України з питань праці від 26.08.2015 № 93, яким затверджено Порядок погодження відпусток та службових відряджень начальникам, заступникам начальників територіальних органів Державної служби з питань праці, керівникам державних підприємств та установ, що належать до сфери її управління, наказ про надання відпустки видається за основним місцем роботи керівника підвідомчої установи на підставі погодження Голови Держпраці або особи, яка його заміщує.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2017, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2018 у справі № 826/3710/17, в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною відмови Державної служби України з питань праці у оформленні наказу про надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати та зобов`язання відповідача видати наказ про надання відпустки без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції з 07.11.2016 у відповідності до вимог Закону України «Про відпустки» відмовлено.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судом встановлено правомірність дій відповідача щодо не видання наказу щодо надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 .

Щодо здійснення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 та подальшого її звільнення, слід зазначити наступне.

Згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України «Про державну службу», якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Законом України «Про державну службу» встановлено процедуру застосування дисциплінарного стягнення та види дисциплінарних стягнень для державних службовців.

Статтею 66 Закону України «Про державну службу» передбачено види дисциплінарного стягнення таких як: зауваження; догана; попередження про неповну службову відповідність; звільнення з посади державної служби.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Державної служби України з питань праці від 03.04.2017 № 139-к відкрито дисциплінарне провадження щодо заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1 .

Підставою для відкриття дисциплінарного провадження слугувала інформація, яка викладена у листі начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області Шубіна В.П. від 27.03.2017 № 01/149 щодо відсутності заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1 на робочому місці з 02.11.2016, а також копії табелів робочого часу Головного управління за період з листопада 2016 року по березень 2017 року, доповідних записок та актів про відсутність позивача на робочому місці.

З метою об`єктивного дослідження фактів, викладених у листі начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області Шубіна В.П. від 27.03.2017 № 01/149, ОСОБА_1 листом від 04.04.2017 № 3883/1/11-ДП-17 на її адресу, було направлено копію наказу про відкриття дисциплінарного провадження та вимогу про надання пояснень з приводу відсутності позивача на робочому місці.

Листом від 20.04.2017 ОСОБА_1 повідомила, що згідно Закону України «Про відпустки» та її заяви від 03.11.2016 вона перебуває відпустці без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції з 07.11.2016.

Крім того, у вказаному листі зазначила про те, що на даний час вона знаходиться у стані вагітності.

Державна служба України з питань праці на адреси ОСОБА_1 повторно листом від 24.04.2017 № 4758/1/11-ДП-17 направила вимогу про надання пояснень стосовно відсутності на роботі.

ОСОБА_1 листом від 20.05.2017 повідомила Державну службу України з питань праці, що згідно Закону України «Про відпустки» та її заяви від 03.11.2016, перебуває у відпустці без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції з 07.11.2016.Також, у вказаному листі позивач знову звернула увагу на те, що даний час вона знаходиться у стані вагітності.

Частиною 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для вагітних жінок та жінок, які мають дітей віком до трьох років та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні питання або коли про це йдеться у спеціальному законі, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15.

Колегія суддів звертає увагу, що у листах від 20.04.2017 та від 20.05.2017, які були надіслані на адресу Державної служби України з питань праці, ОСОБА_1 зазначала інформацію про те, що вона знаходиться у стані вагітності.

Також, слід зазначити, що для застосування положень ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України закон передбачає наявність стану вагітності саме на час звільнення особи і застосування цієї норми не ставиться в залежність від своєчасного повідомлення працівником власника або уповноваженого ним органу про вагітність.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 05.08.2021 у справі № 487/8351/19.

Наявність вагітності на день звільнення працівниці за ініціативою власника або уповноваженого ним органу при відсутності ліквідації підприємства, установи, організації є безумовною підставою для поновлення звільненої особи на раніше займаній посаді.

Крім того, норми трудового законодавства не передбачають обов`язку працівника повідомляти про свій стан вагітності, у тому числі й на момент ознайомлення з наказом про звільнення, але не вказують, що невиконання цієї умови є підставою для відмови у позові про поновлення на роботі, вирішення колізій у законодавстві повинно завжди тлумачитися, на користь особи, яка звернулася за захистом свого права, що узгоджується із висновком Європейського суду з прав людини, викладеному у рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», заяви № 23759/03 та № 37943/06.

У постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 752/5794/18 викладена позиція про те, що наявність вагітності на час звільнення є підставою для поновлення на роботі, а несвоєчасне повідомлення працівницею роботодавця про свою вагітність не впливає на застосування гарантій, передбачених Кодексом законів про працю України.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки, виданої лікарем акушером-гінекологом Покровської центральної районної лікарні ОСОБА_2 від 22.05.2017, ОСОБА_1 звернулась за консультацією ДЗ та має вагітність I, 6 тижнів. Дана довідка містить підпис та печатку лікаря, штамп та печатку лікувального закладу, а саме Покровської центральної районної лікарні.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, представник ОСОБА_1 в судовому засіданні надавав для огляду оригінал вказаної довідки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що довідка від 22.05.2017 року видана лікарем акушером-гінекологом Покровської центральної районної лікарні ОСОБА_2 , про те, що ОСОБА_1 звернулась за консультацією, ДЗ: вагітність, є належним доказом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що видаючи наказ від 03.07.2017 № 23-кт «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області, Державною службою України з питань праці було порушено строки накладення дисциплінарного стягнення на позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог, до ч. 5 ст. 74 Закону України «Про державну службу» дисциплінарне стягнення до державного службовця застосовується не пізніше шести місяців з дня виявлення дисциплінарного проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці, а також не застосовується, якщо минув один рік після його вчинення.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Державної служби України з питань праці від 03.04.2017 № 139-к відкрито дисциплінарне провадження щодо заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, згідно протоколу дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ Державної служби України з питань праці № 12 від 26.05.2017 вирішено Голові дисциплінарної комісії ОСОБА_3 подати подання до Голови Державної служби України з питань праці та рекомендувати застосувати до заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1 , за вчинення дисциплінарного проступку передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу», а саме за прогул державного службовця (у тому числі відсутності на службі більше трьох годин протягом робочого дня), дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

Відповідно до Висновку про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності по дисциплінарному провадженню щодо заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1 від 26.05.2017, комісія дійшла висновку про наявність підстав для застосування до заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1 , за прогул без поважних причин (у тому числі відсутності на службі більше трьох годин протягом робочого дня) з 07.11.2016 по 25.05.2017, дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади державного службовця.

29.05.2017 Головою дисциплінарної комісії ОСОБА_3 було направлено подання Голові Державної служби України з питань праці щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 - заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Згідно ч. 1 ст. 77 Закону України «Про державну службу» рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Рішення оформляється відповідним актом суб`єкта призначення.

Частиною 5 ст. 77 Закону України «Про державну службу» передбачено, що пропозиція Комісії, подання дисциплінарної комісії є обов`язковими для розгляду суб`єктами призначення та враховуються ними під час вирішення питань щодо застосування дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення повинно було бути прийнято Державною службою України з питань праці протягом 10 календарних днів з моменту отримання подання від Голови дисциплінарної комісії ОСОБА_3 .

Водночас, Державна служба України з питань праці звернулась 08.06.2017 листом за вих. № 6319/1/1-ДП-17 до Міністерства соціальної політики України щодо погодження звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, на що Мінсоцполітики листом від 22.06.2017 за вих. № 12834/0/2-17/30 підтвердило згоду на звільнення позивача з посади заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Вказаний лист зареєстровано у Державній службі України з питань праці 22.06.2017 за вх. № 995/0/3-ДП-17.

03.07.2017 Державною службою України з питань праці видано наказ від 03.07.2017 № 23-кт «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Отже, з огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення позивача прийнято відповідачем не у строк, визначений ст. 77 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до п. 10 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 423 Міністр, зокрема: погоджує призначення на посади і звільнення з посад керівників та заступників керівників структурних підрозділів апарату центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовує і координує Міністр.

Водночас, Закон України «Про державну службу» не містить жодних виключень щодо можливості продовження строку для прийняття рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення, крім 10-денного строку з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, що, на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Л.В. Бєлова

Повний текст постанови складено « 23» червня 2022 року.