Справа № 640/24023/21
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Арсірій Р.О. Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року Справа № 640/24023/21

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Файдюка В.В.,

за участю секретаря Кобзар Д.В.,

представника Позивача Зудінова О.О.,

представника Відповідача Пухлія В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Державної митної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Державної митної служби України

про визнання протиправним та скасування наказу,

поновлення на роботі, стягнення середньомісячного

заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної митної служби України (далі - Відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування наказу Державної митної служби України від 26.07.2021 № 909-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту інфраструктури, держмайна та господарської діяльності з 28.07.2021;

- стягнення з Державної митної служби України середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 28.07.2021 по день винесення судом рішення про поновлення на роботі включно.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час попередження Позивача про наступне звільнення, вакантними були всі посади, які передбачені штатним розписом Державної митної служби України на 2020 рік, а станом на момент його звільнення з 571 посад вакантними були 138 посад, але Відповідач не запропонував Позивачу жодної з них.

Крім того, суд зазначив, що посада директора Департаменту інфраструктури, держмайна та господарської діяльності, яку займав Позивач та яка була скорочена, за колом завдань та функцій є тотожною новоствореній посаді директора Департаменту адміністративно-господарської діяльності.

Також суд дійшов висновку, що скорочення посади, з якої Позивача було звільнено, у розумінні чинного законодавства фактично не відбулося і Відповідачем не доведено зворотного.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову, зазначаючи, що Позивач був призначений на займану ним посаду після укладання з ним відповідного контракту наказом ДМС України від 09.07.2020 № 540-о на період дії карантину.

Разом з тим, Апелянт зазначає, що постановами КМУ від 22.04.2020 № 290 та від 24.03.2021 № 237 було зобов`язано міністерства, іншим центральним органам виконавчої влади та місцевим державним адміністраціям утриматися від переведення державних службовців, призначених на посади шляхом укладання контрактів на період дії карантину, на інші посади.

При цьому, Апелянт вказує, що в контракті Позивача прямо передбачено, що його дія припиняється в разі припинення державної служби з підстав і в порядку, визначених частиною першою статті 83 Закону № 889.

Водночас, Апелянт стверджує, що скорочення посади внаслідок зміни структури або штатного розпису органу без скорочення чисельності або штату є підставою для припинення державної служби.

Також, Апелянт відзначає, що станом на час виникнення спірних правовідносин спеціальним Законом було передбачено можливість звільнення працівника без пропонування йому вакантних посад, оскільки здійснення відповідної пропозиції є правом, а не обов`язком роботодавця.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2022 та від 06.05.2022 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, наполягаючи на безпідставності доводів Апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, Позивач у своєму відзиві зазначає, що Апелянт обґрунтовує свої дії щодо звільнення Позивача із займаної посади, посилаючись на постанову КМУ № 237, але спеціальним Закон відповідних положень не містить, а натомість детально та чітко регламентує процедуру припинення державної служби, зокрема за ініціативою суб`єкта призначення.

Разом з тим, Позивач наголошує, що він був призначений на займану посаду на період дії карантину, але його звільнення відбулося не у зв`язку із закінченням карантину, а з інших підстав.

Також, Позивач посилається на ст. 87 спеціального Закону, якою прямо передбачено обов`язок роботодавця одночасно з попередженням про звільнення запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду і можливість його звільнення виключно за відсутності вакантних посад.

Крім того, Позивач просить стягнути з Відповідача на його користь понесені ним витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10000,00 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 08.07.2020 між Позивачем та Державною митною службою України був укладений контракт про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-2019, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Наказом Держмитслужби України від 09.07.2020 № 540-о Позивач був прийнятий на державну службу та призначений на посаду директора Департаменту інфраструктури, держмайна та господарської діяльності Держмитслужби України.

Посада, яку обіймав Позивач з 10.07.2020, відноситься до посад категорії «Б».

22.12.2020 Позивачу вручено попередження про наступне звільнення, яким повідомлено, що у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису без скорочення чисельності державних службовців, посада директора Департаменту інфраструктури, держмайна та господарської діяльності відповідно до наказу Відповідача від 07.12.2020 № 555 «Про введення в дію Структури апарату Державної митної служби України та Штатного розпису Державної митної служби України на 2020 рік» буде скорочена.

У зв`язку з цим Позивача попереджено про можливе припинення державної служби та звільнення з займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Наказом від 26.07.2021 № 909-о відповідно до пункту 4 частини 1 статгі 83, пункту 1 частин 1 та 4 статті 87 Закону України «Про державну службу» державну службу позивача припинено та звільнено його із займаної посади з 27.07.2021 у зв`язку зі скороченням посади державної служби, дію контракту про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-2019, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, від 08.07.2020 припинено.

Станом на 22.12.2020 вакантними були всі посади, передбачені Штатним розписом Державної митної служби України на 2020 рік, введеним в дію наказом відповідача від 07.12.2020 № 555. Станом на 27.07.2021, з передбачених 571 посад вакантними були 138 посад.

Вважаючи зазначений наказ про звільнення протиправним, а своє право на працю порушеним, Позивач звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Так, статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).

Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до статті 21 Закону № 889-VIII вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу (частина перша); прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом (частина друга).

Статтею 83 Закону № 889-VIII визначені підстави для припинення державної служби, а саме - державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Згідно з п. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII у редакції, чинній станом на час звільнення Позивача, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

У ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII у редакції, чинній станом на час попередження Позивача про наступне звільнення, було передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Процедура переведення державних службовців визначена статтею 41 Закону № 889-VIII, згідно з якою державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення (пункт 1 частини першої); на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець (пункт 2 частини першої); державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу (абзац четвертий частини першої); переведення здійснюється лише за згодою державного службовця (частина друга).

Згідно зі статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Частиною шостою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У пункті 8 розділу ІV Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Висновки суду апеляційної інстанції.

1. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що Закон № 889-VIII є спеціальним законодавчим актом, яким регламентовано порядок прийняття на державну службу, її проходження та звільнення з неї (припинення державної служби).

2. Разом з тим, до трудових правовідносин між працівником і роботодавцем, які виникають, зокрема при застосуванні підстави для звільнення, визначеної пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, що не врегульовані зазначеним спеціальним Законом, підлягають застосуванню загальні норм КЗпП України.

3. При цьому, КЗпП України та Законом № 889-VIII чітко визначено гарантії права на працю для працівників, які проходять саме державну службу та підлягають вивільненню в порядку вказаного спеціального Закону.

Такими гарантіями є: 1) необхідність персонального попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів; 2) пропонування працівнику, посада якого підлягає скороченню, іншої вакантної посади; 3) надання інформації профспілковим організаціям щодо наступного вивільнення працівників також не пізніше ніж за 30 календарних днів, проведення відповідних консультацій з профспілковими організаціями про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

4. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що Позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади, хоча станом на дату його попередження про наступне звільнення такі посади були і станом на дату його звільнення налічували 138 одиниць.

5. При цьому, доводи Апелянта про те, що спеціальним Законом було передбачено право, а не обов`язок роботодавця запропонувати працівнику вакантну посаду, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Так, частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII у редакції, чинній станом на час попередження Позивача про наступне звільнення (22.12.2020), дійсно було передбачено, що роботодавець може запропонувати вакантні посади, але Законом № 1285-IX від 23.02.2021 до зазначеної норми внесені зміни, якими регламентовано імперативний обов`язок роботодавця запропонувати в такому випадку працівнику іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, а також врахувати переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Більш того, законодавець чітко визначив можливість звільнення державного службовця при скороченні посади виключно за відсутності можливості запропонувати йому відповідні посади або в разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Тобто, протягом п`яти місяців з дня попередження Позивача про наступне звільнення з посади та, зокрема станом на час його звільнення діяли вищевказані норми, що регламентували відповідні гарантії права на працю.

Втім, жодна з таких гарантій Відповідачем при звільненні Позивача реалізована не була, а саме: вакантні посади йому не пропонувалися, питання щодо наявності в нього переважного права на залишення на роботу не вирішувалося.

Водночас, позиція Відповідача щодо застосування ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII у попередній редакції (чинній до внесення змін Законом № 1285-IX від 23.02.2021) і таким чином позбавлення Позивача вищенаведених гарантій суперечить регламентованим ст. 4 Закону № 889-VIII принципам верховенства права та стабільності державної служби.

6. Доводи Апелянта про те, що Позивач був призначений на займану ним посаду після укладання з ним відповідного контракту наказом ДМС України від 09.07.2020 № 540-о на період дії карантину, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки станом на час його звільнення з такої посади карантин завершений не був.

7. Твердження Апелянта про те, що постановами КМУ від 22.04.2020 № 290 та від 24.03.2021 № 237 було зобов`язано міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та місцеві державні адміністрації утриматися від переведення державних службовців, призначених на посади шляхом укладання контрактів на період дії карантину, на інші посади, колегія суддів відхиляє, оскільки застосування відповідних положень при звільненні працівника через скорочення посади суперечить вищенаведеним приписам КЗпП України та Закону № 889-VIII, які мають вищу юридичну силу в порівнянні з постановами КМУ.

8. Доводи Апелянта про те, що в контракті Позивача прямо передбачено, що його дія припиняється в разі припинення державної служби з підстав і в порядку, визначених частиною першою статті 83 Закону № 889, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказана норма містить загальних підстав для звільнення державного службовця з посади, які підлягають застосуванню в порядку, визначеному таким Законом, зокрема ст. 87.

9. Тож, доводи Апелянта про те, що скорочення посади внаслідок зміни структури або штатного розпису органу без скорочення чисельності або штату є підставою для припинення державної служби, є необґрунтованими, оскільки дійсно це є підставою для звільнення, але така підстава має застосовуватися з дотриманням законодавчо визначеної процедури та гарантій права на працю.

10. Крім того, у контексті аналізу доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на те, що ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження Відповідачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували неможливість подальшого використання Позивача на державній службі та пропонування йому будь-якої роботи.

11. Разом з тим, встановлена законодавством можливість зміни структури та штатного розпису без скорочення чисельності державних службовців не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників цієї установи.

При цьому, саме такий правовий підхід відповідає практиці Верховного Суду (зокрема, справи №№ 826/1584/16, 817/3397/15), є виваженим і забезпечує дотримання конституційного права особи на працю.

12. Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності наказу про звільнення Позивача, необхідності скасування такого наказу та відновлення порушеного права Позивача на працю шляхом зобов`язання Відповідача поновити його на посаді, з якої його було звільнено та стягнути з Відповідача на його Позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 28.07.2021 по 18.11.2021) у розмірі 181760,83 грн.

13. При цьому, судова колегія також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії», про те, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

14. Аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

15. Отже, судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 242 КАС України.

16. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

17. З огляду на викладене, апеляційна скарга Державної митної служби України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року - без змін.

18. Розподіл судових витрат.

З огляду на результат розгляду цієї справи, відповідно до ст. 139 КАС України, судовий збір перерозподілу не підлягає.

Разом з тим, від Позивача надійшло клопотання про стягнення з Відповідача на його користь понесені ним витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10000,00 грн.

Перевіривши таке клопотання, колегія суддів вважає, що воно підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами першою, другою, третьою, четвертою, п`ятою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У пунктах 4, 6, 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.05.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що витрати на правничу допомогу є одним з видів судових витрат і адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право позивача на відшкодування понесених документально підтверджених ним витрат на правничу допомогу.

При цьому, законодавцем передбачено можливість вирішення питання щодо відшкодування позивачу понесених ним витрат на правничу допомогу шляхом ухвалення у справі додаткового судового рішення з метою усунення такого недоліку, як неповнота судового рішення в частині розподілу судових витрат.

Разом з тим, апеляційний суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», у справі «East/West Alliance Limited» проти України» та «Ботацці проти Італії» (заява № 34884/97, п. 30), в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Перевіряючи доводи Заявника щодо необхідності ухвалення додаткового судового рішення та стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача понесених ним судових витрат, колегія суддів установила, що між Позивачем та Адвокатським бюро «Олег Зудінов та партнери» укладено договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 01.02.2021 № 02/21 БСВ.

До вказаного договору Сторони уклади додаткову угоду від 15.01.2022 № 2, якою передбачено гонорар адвоката за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 10000,00 грн.

На підставі вказаної додаткової угоди Позивачу виставлено рахунок від 08.02.2022 № 08-02 на суму 10000,00 грн, який підлягає оплаті до 01.05.2022.

Втім, відповідно до додаткової угоди Сторони відстрочили сплату гонорару до 01.09.2022 у зв`язку з воєнним станом.

Дослідивши надані стороною Позивача докази понесених ним витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що заявлена Позивачем сума таких витрат підтверджується відповідними доказами та є співмірною зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на це, ціною позову та значенням справи для сторони Позивача.

З огляду на це, апеляційний суд приходить до висновку про наявність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення заяви Позивача та стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача, як таке прямо передбачено ст. 139 КАС України, понесених ним витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 134, 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної митної служби України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року - без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної митної служби України () понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 (десять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 22 червня 2022 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

В.В. Файдюк