Справа № 378/255/22
Суддя: Марущак Н. М.
Дата ухвалення: 2022-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер: 378/255/22
Провадження № 2-а/378/8/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2022 року Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Марущак Н. М.,

за участю секретаря: Гончарук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в смт. Ставище, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції, треті особи - інспектор 2 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції в м. Києві Василенко Сергій Миколайович, інспектор 2 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції в м. Києві Мошківський Едуард Анатолійович, про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

До суду з вказаним позовом звернувся ОСОБА_1 , посилаючись на те, що 09.06.2022 року інспектором 2 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції в м.Києві Департаменту патрульної поліції Василенком С. М. відносно нього було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАО № 5465366. Вказаною постановою його було визнано винним у здійсненні правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 122 КУпАП, за здійснення проїзду в зоні дії знаку 3.21 (В`їзд заборонено) зі спеціальною табличкою, котра позначає смугу дії знаку, в порушення п.8.4.г ПДР. Даною постановою накладено на нього штраф у розмірі 340,00 гривень. Зазначена постанова є незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки він (позивач) адміністративного правопорушення не вчиняв, в оскаржуваній постанові не зазначені відсутні належні та допустимі докази. Інспектор, що виніс постанову, особисто його (позивача) не зупиняв, не вчиняв жодних дій щодо фіксації адміністративного правопорушення у встановленому законом порядку, постанову виніс без його присутності, права та обов`язки, передбачені ст.268 КУпАП, йому не роз`яснював, у графі постанови (підпис особи, яка винесла постанову) у його присутності розписався замість ОСОБА_2 , який фактично його (позивача) зупиняв та з ним спілкувався.

Позивач просить суд скасувати вищевказану постанову серії ЕАО № 5465366 від 09.06.2022 року по справі про адміністративне правопорушення та стягнути судові витрати по сплаті судовогоз збору в сумі 992 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 2100 грн.

Ухвалою судді від 15.06.2022 року відкрито провадження у зазначеній справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами ст.286 КАС з повідомленням учасників справи відповідно до ст.268 КАС з призначенням судового засідання на 24.06.2022 р. 10 год. 00 хв. (а. с. 24).

В судове засідання позивач не прибув, його представник до суду подав заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, справу просить розглядати у його відсутність та відсутність позивача.

В судове засідання представник відповідача Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції не прибув, про час і місце розгляду справи вказане управління належним чином повідомлене у відповідності з вимогами ч. 1 ч. 2 ст. 268 КАС України шляхом направлення 15.06.2022 тексту повістки та копії ухвали про відкриття провадження на офіційну електронну адресу відповідача (а. с. 30) та, крім того, направлення повістки поштовим відправленням (а. с. 34). Відзив на позов до суду від відповідача не надходив.

В судове засідання треті особи інспектори 2 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції в м. Києві Василенко С. М. та Мошківський Е. А. не прибули, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлені у відповідності з вимогами ч. 1 ч. 2 ст. 268 КАС України шляхом направлення 15.06.2022 тексту повістки та копії ухвали про відкриття провадження на офіційну електронну адресу відповідача (а. с. 30) та направленням повісток поштовим відправленням (28, 29, 32, 33).

Суд керуючись положеннями ч. 5 ст. 77 КАС України приймає рішення на підставі доказів наявних у справі.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи встановлено, що 09.06.2022 року інспектором 2 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції в м.Києві Департаменту патрульної поліції Василенком С. М. відносно ОСОБА_1 було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАО № 5465366, якою його було визнано винним у здійсненні правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 122 КУпАП, за здійснення проїзду в зоні дії знаку 3.21 «В`їзд заборонено» зі спеціальною табличкою, котра позначає смугу дії знаку, в порушення п.8.4.г ПДР. Даною постановою накладено на нього штраф у розмірі 340,00 гривень (а. с. 11).

Згідно ст. 289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Оскаржувана постанова винесена 09.06.2022 (а. с. 11). До суду з вказаним позовом про скасування вищевказаної постанови позивач звернувся 14.06.2022 року.

Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.

Закон України „Про дорожній рух регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 затверджено Правила дорожнього руху.

Відповідно до п. 1.3 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими.

Крім того, у п. 1.5 ПДР, вказано, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку ти перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Згідно з ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При накладенні стягнення необхідно враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність (частина друга статті 33 КУпАП).

Приписи ст. 251 КпАП України визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху (ч. ч. 1, 2, 3, 5 ст. 122).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді та ч. 3 ст. 2 КАС України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України.

Як зазначено вище, інспектором поліції відносно ОСОБА_1 було винесено постанову, якою його було визнано винним у здійсненні правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 122 КУпАП, за здійснення проїзду в зоні дії знаку 3.21 «В`їзд заборонено» в порушення п.8.4.г ПДР.

Відповідно до п 8.4. г) Правил дорожнього руху України наказові знаки показують обов`язкові напрямки руху або дозволяють деяким категоріям учасників рух по проїзній частині чи окремих її ділянках, а також запроваджують або скасовують деякі обмеження

Адміністративна відповідальність за порушення вимог дорожніх знаків передбачена частиною 1 ст.122 КУпАП.

Як зазначено позивачем в позові, в оскаржуваній постанові не зазначені докази на підтвердження вчинення такого правопорушення, він адміністративного правопорушення не вчиняв, поліцейські не вчиняли жодних дій щодо фіксації адміністративного правопорушення у встановленому законом порядку, постанову винесли без його присутності, права та обов`язки передбачені ст.268 КУпАП йому не роз`яснювали, клопотання показати йому, де знаходиться знак «В`їзд заборонено», поліцейські проігнорували. Відповідач не заперечив даних фактів та не надав належних допустимих доказів на спростування вказаних фактів.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови повинен відповідати вимогам, встановленим статтями 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно зазначити докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Згідно ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частиною першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно приписів частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Всупереч вищевказаних вимог зі змісту оскаржуваної постанови не вбачається можливим перевірка обставин правопорушення, оскільки відсутнє будь-яке посилання на докази, якими керувалась посадова особа при винесенні постанови. При цьому відповідач не скористався своїм процесуальним правом щодо надання відзиву на позовну заяву та доказів на його обґрунтування.

Відтак, відповідачем не доведено, всупереч вищевказаним вимогам законодавства, правомірності винесеної інспектором патрульної поліції постанови.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд, як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а тому оскаржувану постанову слід скасувати як неправомірну, а справа про адміністративне правопорушення, підлягає закриттю.

При вирішенні питання про стягнення витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Поліцейський Василенко С. М. є посадовою особою 2 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції в м. Києві. Позивач ОСОБА_1 при подачі позову сплатив судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання адміністративного позову немайнового характеру фізичними особами становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (496 грн. 20 коп.), тому стягненню на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору в сумі 496 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Частиною третьою статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як убачається з пункту 1 частини третьої ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами пункту 2 частини третьої статті 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.

На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу позивачем подано наступні документи:

- ордер (а. с. 19), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а. с. 20),

- копію договору про надання правових послуг адвоката за № 02/Г/22 від 10.06.2022 року, укладеного між ним та адвокатом Юхименком І. М, згідно п. 3 якого предметом договору є забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів Клієнта у Ставищенському районному суді Київської області під час розгляду адміністративного позову про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАО № 5465366 від 09.06.2022 року (а. с. 14 15),

- додаток до вказаного договору, відповідно до якого визначено вартість робіт адвоката (а. с. 16),

- акт виконаних робіт по наданню правничої допомоги по вищевказаному договору, згідно якого ОСОБА_1 сплатив адвокату при підписанні акту гонорар в сумі 2100 грн.00 коп., з яких 300 грн. 00 коп. за усну консультацію по справі, на яку адвокатом було витрачено 30 хвилин, 600 грн. 00 коп. аналіз законодавства та пошук судової практики, на яку адвокатом було витрачено 1 годину, 1200 грн .00 коп. - підготовку та складання позовної заяви, на яку адвокатом було витрачено 2 години;

- розрахункову квитанцію № 718810 від 14.06.2022 року про сплату позивачем за правничу допомогу за вищевказаним договором 2100 грн. (а. с. 18).

Суд зазначає, що такі документи є достатніми для підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу та у своїй сукупності підтверджую їхній розмір.

Відповідно до положень частини п`ятої статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Від відповідача клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідно до частини шостої статті 134 КАС України до суду не надходило.

З урахуванням викладеного на користь позивача слід стягнути понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 496 грн. 20 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 2100 грн. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, призначених для Управління патрульної поліції в м. Києві.

Керуючись ч.1 ст. 122, ст. ст. 245, 280, 283, 284, 293 КУпАП, ст.ст. 2, 6, 19, 77, 78, 139, 159, 242-246, 250, 268, 286, 293 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАО № 5465366 від 09.06.2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, справу про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2100 (дві тисячі сто) гривень за рахунок бюджетних асигнувань, призначених для Управління патрульної поліції в м. Києві.

В стягненні решти частини витрат по сплаті судового збору в сумі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н. М. Марущак