Справа № 160/11202/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 червня 2022 року

м. Київ

справа № 160/11202/20

адміністративне провадження № К/990/14077/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу Національної поліції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі №160/11202/20 за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на службі та на посаді, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ НП України від 17 липня 2020 року, яким відповідно до Закону України „Про Національну поліцію" звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 полковника поліції ОСОБА_1 ;

- поновити з 18 липня 2020 року ОСОБА_1 на посаді радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності Голови НП України;

- стягнути з НП України на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року, позов задоволено частково:

- визнано протиправним і скасовано наказ Національної поліції України від 16 липня 2020 року №777 о/с.

- визнано протиправним і скасовано наказ Національної поліції України від 17 липня 2020 року №780 о/с.

- у задоволенні іншої частини позову відмовлено.

- стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України судові витрати у розмірі 7 724 (сім тисяч сімсот двадцять чотири) гривні 00 копійок.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на службі в поліції на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалено в цій частині нове рішення:

- позов ОСОБА_1 до Національної поліції України про поновлення на службі в поліції та посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково;

- поновлено ОСОБА_1 на службі в Національній поліції України з 18 липня 2020 року;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності Голови Національної поліції України з 01 вересня 2020 року;

- стягнуто з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 18 липня 2020 року по 14 лютого 2022 року в розмірі 357 679 (триста п`ятдесят сім тисяч шістсот сімдесят дев`ять) грн. 08 коп. (сума визначена з врахуванням податків та обов`язкових платежів).

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, Національна поліція України вдруге звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 6 червня 2022 року за допомогою засобів поштового зв`язку.

У своїй касаційній скарзі скаржник просить рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі №160/11202/20 скасувати в частині задоволених позовних вимог.

Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з наступних підстав.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 351 цього Кодексу.

Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду, посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України й покликається на те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 27 березня 2019 року у справі №524/3490/17-ц, від 7 грудня 2021 року у справі №120/278/20-а, від 9 лютого 2021 року у справі №826/10404/16, від 12 серпня 2019 року у справі №810/3376/16, від 20 грудня 2019 року у справі №826/375/17, від 9 квітня 2012 року у справі №21-99а12, від 29 травня 2012 року у справі №21-122а12, від 5 вересня 2019 року у справі №820/5844/16, від 20 грудня 2019 року у справі №826/375/17.

Однак, Судом встановлено, що правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду про які зазначає скаржник, стосуються інших фактичних обставин справи, установлених судами, тому посилання скаржника на те, що судові рішення у цій справі ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах Верховного Суду, є безпідставними.

При цьому, обов`язковою умовою є подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду та у якій подається касаційна скарга).

Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Наведене обґрунтування підстав звернення до Верховного Суду із касаційною скаргою не є достатнім у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Верховний Суд відхиляє й доводи скаржника, щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Тобто, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У касаційній скарзі скаржник вказав на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» в поєднанні з положеннями пункту 68 Положенням №114.

У цьому контексті скаржник покликається на відсутність висновку Верховного Суду щодо законності звільнення поліцейського за власним бажанням зі служби поліції у випадку, коли наказом органу поліції було реалізовано рапорт поліцейського про його звільнення з визначеної ним у рапорті дати, але в останній день проходження служби поліцейський засобами поштового зв`язку надсилає керівництву рапорт про відкликання попереднього рапорту про звільнення (при цьому рапорт поліцейського про відкликання рапорту на звільнення зі служби, враховуючи досить тривалий час доставки поштового відправлення адресату, орган поліції отримує вже після видання наказу про звільнення поліцейського та фактично припинення з ним трудових відносин).

Слід зазначити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Тобто, для відкриття касаційного провадження на підставі цього пункту зазначення лише норми права щодо якої, на думку скаржника, відсутній висновок Верховного Суду є недостатнім. Необхідною умовою є те, що саме на застосуванні такої норми суди попередніх інстанцій мають ґрунтувати свої рішення й скаржник має належним чином обґрунтувати неправильне її застосування.

Крім того, вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суди виходили з того, що наказ НП України від 16 липня 2020 року №777 о/с прийнято за відсутності належним чином оформлених документів, визначених Переліком документів з питань проходження служби та на підставі наказу ДДУВС від 15 липня 2020 року №114о/с, який скасовано в судовому порядку у справі №160/10425/20. Водночас підставою для видання наказу від 17 липня 2020 року №780 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції став його рапорт від 17 липня 2020 року, який він відкликав у той же день. Отже судами зроблено висновок про відсутність волевиявлення позивача на звільнення зі служби в поліції.

У касаційній скарзі відсутні аргументи на спростування висновків судів в цій частині, а доводи заявника зводяться до незгоди скаржника з прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій. Однак, такі доводи скаржника є оціночними і відтак не можуть бути прийняті Судом до уваги.

Згідно з приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, які мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Отже, є необґрунтованими посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» в поєднанні з положеннями пункту 68 Положенням №114, оскільки заявник лише формально зазначив про його відсутність, без належної аргументації як саме цей висновок впливає на спірні правовідносини, за обставин, установлених судами у цій справі.

Таким чином, наведене обґрунтування підстав звернення до Верховного Суду із касаційною скаргою не є достатнім у розумінні пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що вона подана також на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме судове рішення оскаржується з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 353 КАС України.

У цьому контексті скаржник зазначає, що судами було допущено порушення норм процесуального права, зокрема щодо обґрунтуванням прийнятих рішень недопустимими, на думку скаржника, доказами.

Проте належного обґрунтування означеної підстави касаційного оскарження судових рішень касаційна скарга не містить.

Так, відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або;

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Пункт 1 частини другої статті 353 КАС України регламентує прийнятність доводів про недослідження судом зібраних у справі доказів виключно за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.

Однак такі підстави у касаційній скарзі не викладені.

Водночас якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставини справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

З огляду на викладене, Суд вважає безпідставними посилання скаржника на пункти 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Інші доводи та аргументи заявника зводяться до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість його перегляду з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального права.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу Національної поліції України належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі №160/11202/20.

Окрім іншого, у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки Суд встановив, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав передбачених КАС України підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Національної поліції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі №160/11202/20 за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на службі та на посаді, стягнення середнього заробітку повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду