Справа № 620/1661/22
Суддя: Ткаченко О.Є.
Дата ухвалення: 2022-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2022 року Чернігів Справа № 620/1661/22

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Ткаченко О.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (без повідомлення сторін) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просить:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо припинення виплати перерахованої, але не виплаченої суми доплати пенсії за вислугу років за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у загальній сумі 44514,96 грн;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України поновити виплати перерахованої, але не виплаченої суми доплати пенсії за вислугу років за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у загальній сумі 44514,96 грн до повної виплати розрахункової суми.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що у березні 2018 року відповідач здійснив перерахунок пенсії позивача, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з 01.01.2016, проте заборгованість за перерахованою пенсією за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 не була виплачена. На час звернення позивача до суду заборгованість відповідача за перерахованою пенсією становить 44514,96 грн. Позивач вважає невиплату вказаної заборгованості протиправною та такою, що порушує його права.

Відповідач проти позову заперечив, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачу виплачувалась пенсія до 13.12.2018. Залишок невиплачених кошти за 2016-2017 складає 44514,96 грн. Згідно пункту 3 постанови Кабінету Міністрів від 21.02.2018 №103 та постанови Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 №1088 виплата перерахованих з 01.01.2016 пенсій особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) здійснюється з 01.01.2018. Сума перерахованих пенсій за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, обчислена станом на 01.01.2018, виплачується в такому порядку: з 01.01.2019 по 31.12.2019 щомісяця окремою сумою у розмірі 50% різниці між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої особою пенсії; з 01.01.2020 щомісяця окремою сумою у розмірі 100 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої особою пенсії. Отже, виплата перерахованої пенсії з 01.01.2016 по 31.12.2017 розпочалась в 2019 році, проте 14.12.2018 позивач поновлений на службі в Національній поліції України та виплату пенсії йому припинено, закрито пенсійну справу. Тому, враховуючи викладене, у відповідача відсутні законні підстави для виплати коштів за період пенсії з 01.01.2016 по 31.12.2017.

Ухвалою суду від 01.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 з серпня 2015 по грудень 2018 та з 16.11.2021 є пенсіонером перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

З серпня 2015 року позивачу була призначена пенсія за вислугу років, передбачена Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, які звільнені з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-Х11.

У березні 2018 року відповідачем здійснений перерахунок пенсії позивача з 01.01.2016 та нараховано заборгованість за перерахованою пенсією за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у сумі 44514,96 грн.

3 14.12.2018 по 15.11.2021 ОСОБА_1 поновлений на службі в Національній поліції України.

18.11.2021 позивач звернувся до відповідача із скаргою, в якій просив здійснити виплату невиплаченої заборгованості за перерахованою пенсією за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 (а.с.15).

Відповідач листом №18082-18622/Л-02/8-2500/21 від 20.12.2021 відмовив позивачу у виплаті заборгованості за перерахованою пенсією з тих підстав, що виплата нарахованих коштів за 2016-2017 роки проводиться разом із пенсією, яку особа отримує відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, які звільнені з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ. Оскільки виплата позивачу пенсії згідно вказаного Закону була припинена з 13.12.2018, підстави для виплати вказаної заборгованості відсутні(а.с.16).

Вважаючи відмову у виплаті заборгованості за перерахованою пенсію за 2016-2017 роки протиправною, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відносини, які виникли між позивачем та відповідачем, регулюються Законом України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб від 09.04.1992 №2262-ХІІ (у подальшому Закон №2262).

Згідно з частиною третьою статті 63 Закону №2262 перерахунок пенсій особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах цього Закону, здійснюється з урахуванням видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством для поліцейських.

Відповідно до частини четвертої статті 63 Закону №2262 усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України 21.02.2018 прийнято постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», якою передбачено перерахунок пенсій з 1 січня 2016 року, призначених згідно із Законом № 2262, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції). (далі Постанова №103).

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» встановлено перерахувати з 1 січня 2016 р. пенсії, призначені згідно із Законом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) за прирівняною посадою з розміру грошового забезпечення поліцейського, враховуючи відповідні оклади за посадою, спеціальним званням, відсоткову надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, за січень 2016 р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 р. N 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" Розмір премії визначається у середніх розмірах, що фактично виплачені за відповідною посадою (посадами) поліцейського за січень 2016 року.

Виплату перерахованих відповідно до абзацу першого цього пункту пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) проводити з 1 січня 2018 року. Сума перерахованих пенсій для виплати за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 р. обчислюється органами Пенсійного фонду України станом на 1 січня 2018 р. та виплачується після виділення коштів на їх фінансування з державного бюджету в такому порядку:

з 1 січня 2019 р. по 31 грудня 2019 р. - щомісяця окремою сумою у розмірі 50 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої відповідно до абзацу першого цього пункту, та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 року;

з 1 січня 2020 р. - щомісяця окремою сумою у розмірі 100 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії, розрахованої відповідно до абзацу першого цього пункту, та місячним розміром отриманої особою пенсії за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 р. та до забезпечення повної виплати розрахованої суми.

З аналізу вказаних норм вбачається, що пункт 3 Постанови №103 визначає порядок виплати сум перерахованих пенсій за період з 1 січня 2016 р. по 31 грудня 2017 р. щодо тих пенсій, які були перераховані на виконання Постанови №103.

Судом встановлено, що у березні 2018 року відповідач здійснив перерахунок пенсії позивача з 01.01.2016 та нарахував заборгованість за перерахованою пенсією за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у сумі 44514,96 грн.

Станом на час розгляду справи нарахована, але не виплачена сума заборгованості за перерахованою пенсією становить 44514,96 грн. Вказана обставина визнається відповідачем, проте відповідач посилається на відсутність механізму виплати заборгованості, оскільки суми щомісячної виплати залежать від місячного розміру пенсії, яка нарахована і виплачується згідно Закону №2262.

Частиною 2 статті 55 Закону №2262 визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Враховуючи викладене, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу нараховану суму за перерахованою пенсією за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у розмірі 44514,96 грн.

Відтак, відмова у виплаті заборгованості є протиправною, а позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи відповідача про відсутність підстав для виплати нарахованих сум пенсії є необґрунтованими, оскільки відсутність правового механізму щодо виплати такої заборгованості не звільняє органи Пенсійного фонду України від обов`язку виплатити нараховані суми пенсії.

Згідно частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19 червня 2012 року).

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2004 від 17.03.2004, №20-рп/2004 від 01.12.2004, №8-рп/99 від 06.07.1999, №5-рп/2002 від 20.03.2002, №20-рп/2004 від 01.12.2004).

Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), №41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 р. № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (ст.13).

Відповідно до ч.1 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003р. №3-рп/2003).

Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 перерахованої пенсії за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у сумі 44514,96 грн.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України здійснити виплату ОСОБА_1 невиплачених коштів за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у сумі 44514,96 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул.П`ятницька, буд. 83-а, м. Чернігів, 14005, ).

Повне рішення суду складено 20 червня 2022 року.

Суддя О.Є. Ткаченко