Справа № 520/3934/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

21.06.2022 р. справа №520/3934/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 263 КАС України справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Харківської ОДА (далі за текстом - Центр), Управління соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради (далі за текстом - УСЗН) (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів, стягнення 603.349,56грн. моральної шкоди, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 недоплаченої частини разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік в розмірі 10 246 (десять тисяч двісті сорок шість) гривень; 2) стягнення з Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь ОСОБА_1 10 246 (десять тисяч двісті сорок шість) гривень недоплаченої частини разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік; 3) стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 603.349,56грн.

Спір склався з приводу застосування ст.13 Закону України "Про ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" після прийняття рішення Конституційного суду України від 27.02.2020р. №3-р/2020 у контексті виплати разової грошової допомоги до 05.05.2021р. (далі за текстом - РГД, Спірна виплата).

Підставами позову є доводи про те, що РГД до 5 травня 2021 року унаслідок протиправного волевиявлення органу публічної адміністрації виплачена не у повному обсязі.

З огляду на підтвердження матеріалами справи обставини призначення, обчислення і реальної виплати на користь заявника РГД до 05.05.2021р., але у меншому від бажаного розмірі, а також обставини спеціального правового статусу громадянина як обов`язкової передумови виплати РГД, відсутність відзиву на позов у даному конкретному випадку не є перешкодою для відправлення правосуддя.

Суд вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Змістом копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 02.10.2020р. підтверджена обставина наявності у заявника правового статусу ветерана війни - інваліда війни, інваліда ІІ групи.

За результатами вчинення відповідачами управлінського волевиявлення з приводу призначення (було вчинено УСЗН адміністрації Московського району Харківської міської ради), нарахування та виплати (було вчинено Центром) разової грошової допомоги до 5 травня 2021 року заявником було отримано 3.906,00грн. (далі за текстом - РГД, Спірна виплата).

Стверджуючи про порушення власного суб`єктивного права за рахунок отримання виплати не у повному обсязі, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист.

Відносини з приводу соціального захисту заявника як особи із статусом учасника бойових дій унормовані, зокрема, приписами ст.12 Закону України від 22.10.1993р. №3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Так, Законом України від 25.12.1998р. №367-ХІV ст.13 Закону України від 22.10.1993р. №3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" була доповнена положенням, згідно з яким щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком - інвалідам І групи, 8 мінімальних пенсій за віком - інвалідам ІІ групи, 7 мінімальних пенсій за віком - інвалідам ІІІ групи.

У подальшому п.20 Розділу ІІ Закону України від 28.12.2007р. №107-VI "Про Державний бюджет України на 2008 рік" згадану вище норму закону було викладено у редакції, згідно з якою розмір разової грошової допомоги до 5 травня підлягав визначенню КМУ в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України".

Після прийняття Конституційним Судом України рішення від 22.05.2008р. №10-рп/2008 юридично була відновлена дія ст.13 Закону України від 22.10.1993р. №3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у редакції до внесення змін Законом України від 28.12.2007р. №107-VI.

Однак, унаслідок законотворчої діяльності Верховної Ради України було створено іншу норму права, присвячену регламентуванню тих же самих відносин - п.26 розділу VI Бюджетного кодексу України.

Так, відповідно до п.26 розділу VI Бюджетного кодексу України у редакції Закону України від 28.12.2014р. №79-VIII було визначено, зокрема, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Ця норма закону діяла з 01.01.2015р.

На реалізацію приписів цієї норми закону КМУ було видано постанову від 19.02.2020р. №112, якою виконання функцій з нарахування та виплати разової грошової допомоги до 5 травня покладені як на районні органи соціального захисту населення, так і на центри по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.

27.02.2020р. рішенням Конституційного Суду України №3-р/2020 було визнано неконституційним окреме положення п.26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, з 27.02.2020р. ані приписи п.26 розділу VI Бюджетного кодексу України у редакції Закону України від 28.12.2014р. №79-VIII, ані приписи ст.13 Закону України від 22.10.1993р. №3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у редакції Закону України від 28.12.2007р. №107-VI об`єктивно не можуть запроваджувати взагалі будь-яких правил призначення та виплати допомоги до 5 травня для осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Тому, з 27.02.2020р. заявник набув суб`єктивне право на одержання разової грошової допомоги до 5 травня на підставі Закону України від 22.10.1993р. №3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993р. №3551-ХІІ у редакції Закону України від 25.12.1998р. №367-ХІV.

За правилом розв`язання юридичних колізій норми закону є вищими за норми будь-яких підзаконних актів права, у тому числі і чинних постанов КМУ, а тому усі доводи відповідачів про інше слід визнати юридично неспроможними.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вирішуючи спір, суд зауважує, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Суд констатує, що у ході розгляду справи відповідачами як владними суб`єктами не подано доказів відповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення з приводу розміру спірної виплати, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені в основу цього волевиявлення.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.09.2020р. у зразковій справі №440/2722/20 владні управлінські функції з приводу призначення, нарахування та проведення Спірної виплати можуть одночасно та незалежно один від одного виконувати як УСЗН, так і Центр.

Механізм адміністративної взаємодії між цими владними суб`єктами, а також і особливості функціонування будь-яких програмних комплексів поза розумним сумнівом не повинні мати істотного (вагомого) юридичного впливу для стану захисту прав та інтересів заявника - приватної особи, штучно створюючи безпідставні перешкоди.

З копії наданого на вимогу суду у межах справи №520/15672/2020 листа Департаменту соціального захисту населення Харківської ОДА від 09.02.2021р. №01-22/01/1180 вбачається, що Центр початково було утворено за рішенням Виконавчого комітету Харківської обласної ради трудящих №223 від 17.04.1972р. при обласному відділі соціального забезпечення.

Відповідно до постанови КМУ від 13.12.2001р. №1828 матеріали пенсійних справ та особові рахунки органами соціального захисту населення Харківської області були передані терорганам ПФУ України в Харківській області з 01.03.2001р.

Розпорядженням Голови Харківської ОДА від 25.01.2001р. №29 на Центр було покладено виконання функцій з нарахування і виплати допомог по Дзержинському, Орджонікідзевському та Червонозаводському районах міста Харкова.

Наказом Головного управління праці та соціального захисту населення Харківської ОДА від 06.02.2001р. №12 на Центр було покладено виконання функцій контролю за правильністю нарахування і виплати соціальних платежів в районах міста Харкова та Харківському районі Харківської області.

Наказом Головного управління праці та соціального захисту населення Харківської ОДА від 17.03.2005р. №18 на Центр було покладено виконання функцій з нарахування і виплати допомог по Дергачівському району Харківської області.

Водночас із цим, у межах усієї території Харківської області Центром здійснюється підготовка документів на виплату всіх видів грошових допомог і компенсацій.

Окрім того, з офіційно оприлюдненого Положення про Центр витікає, що саме цей адміністративний орган наділений повноваженнями на здійснення контролю за правильністю призначення та виплати усіх видів грошових допомог.

Відтак, за загальним правилом Управління вчиняє владне адміністративне волевиявлення з приводу призначення РГД, а Центр на підставі отриманих від Управління документів - вчиняє владне адміністративне волевиявлення з приводу нарахування та виплати РГД.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що самостійно визнана відповідачами обставина наявності у заявника спеціального правового статусу, котра зумовила призначення і виплату Спірної допомоги (але у меншому розмірі), поза розумним сумнівом доводить і право особи на одержання разової грошової допомоги до 5 травня з урахуванням змісту рішення Конституційного Суду України № 3-р/2020 від 27.02.2020р.

Оскільки у даному конкретному випадку відповідачами-владними суб`єктами виконано усі визначені законом умови для вчинення управлінського волевиявлення з приводу соціального забезпечення особи у контексті виплати РГД, а існування будь-яких інших юридично значимих факторів поза розумним сумнівом є неможливим, то у силу абз. 1 ч. 4 ст. 245 КАС України суд вважає за необхідне обтяжити відповідача-Управління обов`язком вчинити владне волевиявлення з приводу призначення заявникові РГД у належному розмірі і розпочати процедуру виплати у спосіб передачі до Центру необхідних для цього документів.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України предметом судової перевірки у порядку адміністративного судочинства визначені рішення та діяння (дія чи бездіяльність) суб`єктів владних повноважень, якими у розумінні п.п. 18 і 19 ч.1 ст.4 КАС України та ч.6 ст.7 КАС України і п.п.1, 2 і 3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України є: письмовий акт, вчинок компетентного працівника владного суб`єкта, невиконання обов`язку відповідно.

При цьому, суд зважає, що відмова владного суб`єкта як різновид форми реалізації адміністративного волевиявлення (управлінської функції) може бути втілена як у рішенні владного суб`єкта, так і в дії владного суб`єкта, котра має певну документальну фіксацію.

Тому, належним і ефективним способом захисту є як вимога про визнання неправомірної дії владного суб`єкта з приводу відмови, так і вимога про визнання протиправною відмови, оформленої відповідним письмовим документом, зокрема, і листом.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що самостійно визнана відповідачем обставина наявності у заявника спеціального правового статусу, котра зумовила призначення і виплату Спірної допомоги (але у меншому розмірі), поза розумним сумнівом доводить і право особи на одержання разової грошової допомоги до 5 травня з урахуванням змісту рішення Конституційного Суду України № 3-р/2020 від 27.02.2020р.

Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція), рішенням Європейського суду з прав людини від 29.06.2006р. по справі "Пантелеєнко проти України" (де указано, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом), рішенням Європейського суду з прав людини від 31.07.2003р. по справі "Дорани проти Ірландії" (де указано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права), рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" (де указано, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними), рішенням Європейського суду з прав людини від 17.07.2008р. по справі "Каіч та інші проти Хорватії" (де указано, що обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту, адже протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права) суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку визнання протиправним діяння владного суб`єкта об`єктивно не здатне забезпечити неминуче, ефективне та дієве поновлення суб`єктивного права особи на одержання у власність коштів та РГД , а тому необхідно застосувати спосіб захисту порушеного права, сформульований у резолютивній частині даного судового акту.

Відтак, для реального та найшвидшого відновлення суб`єктивного права громадянина на одержання соціальної виплати у належному розмірі адміністративний орган повинен вчинити власне волевиявлення з приводу призначення виплати (допомоги тощо) та негайно після настання цієї події ініціювати процедуру отримання додаткових асигнувань для виконання прийнятого рішення в частині проведення платежів.

Окремо суд зауважує, що виконання обов`язку нарахувати та виплатити громадянину спірну допомогу у належному розмірі охоплює усі можливі прояви реалізації владної компетенції від вчинення первинного управлінського волевиявлення з приводу ініціювання процедури призначення (у тому числі як у спосіб видання власного правового акту індивідуальної дії, так і у спосіб складання відповідних письмових списків стосовно певної категорії громадян) до ініціювання процедури проведення грошового платежу (у тому числі і у спосіб подання відповідного письмового документу до Центру).

Суд зважає на специфіку реалізації владних управлінських функцій органами соціального захисту населення, котра полягає у тому, що рішення про призначення соціальної виплати видається територіальним органом соціального захисту населення, а асигнування видатків проводиться Міністерством соціальної політики України.

З огляду на викладене, територіальний орган соціального захисту населення районного чи регіонального рівня не набуває речового права (права власності) на кошти, одержані від Міністерства соціальної політики за цільовим призначенням для виплати соціальної допомоги.

А відтак, задоволення вимоги про стягнення неіснуючих у власності владного суб`єкта коштів є неможливим до реального виконання заходом примусу.

Розглядаючи справу за вимогою про стягнення моральної шкоди в розмірі 603.349,56грн., суд виходить із таких підстав та мотивів.

Згідно з ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 ст.23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За правилами абз.2 ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд зважає на ту обставину, що Спірна виплата носить разовий характер і адміністративним органом було проведено платіж на погашення частини Спірної виплати.

Під час розгляду справи заявником не подано до суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів виникнення у спірних правовідносинах ані моральної шкоди взагалі, ані існування безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між подією вчинення адміністративним органом управлінського волевиявлення адміністративного органу та подією погіршення правового становища особи чи істотних життєвих зв`язків.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позову за цим епізодом.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради призначити і передати до Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Харківської обласної державної адміністрації відповідні документи для здійснення нарахування і виплати ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_2 ; місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) разової грошової допомоги до 5 травня 2021 року у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком з урахуванням раніше здійснених платежів.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко