Справа № 560/3920/22
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2022-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/3920/22
УХВАЛА

іменем України

21 червня 2022 рокум. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К.розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області , Київської міської прокуратури , Київської обласної прокуратури , Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання бездіяльності протиправною,

ВСТАНОВИВ:

Позивач з вернувся в Хмельницький окружний адміністративний суд з позовом до відповідачів, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність слідчих Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, що здійснювали досудове розслідування;

- визнати протиправною бездіяльність прокурорів Дарницької окружної прокуратури міста Києва Київської міської прокуратури, Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області, що здійснювали процесуальне керівництво в рамках кримінального провадження № 003637, що призвело до порушення конституційних прав ОСОБА_1 , з приводу володіння, користування майном та уникнення винними особами покарання.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.04.2019 №8047/2019/1397842, ОСОБА_1 набув у власність автомобіль «TOYOTA LAND CRUISER 200» чорного кольору, 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузову ( НОМЕР_2 .

17 травня 2019 року слідчим Дарницького управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві до ЄРДР було внесені відомості за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України №0003637.

Постановою від 02.07.2019 року слідчим слідчого відділу Дарницького УП ГУ НП в м. Києві старшим лейтенантом поліції Бондар Д.В., за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст.289 КК України було оголошено в розшук автомобіль, який на праві власності належить ОСОБА_1 .

Слідчим Зарічанського ВП ХВП ГУНП в Хмельницькій області капітаном поліції Павліком О.Є., 12.07.2019 року складено акт огляду та тимчасового затримання автомобіля, який в подальшому було поміщено на тимчасове зберігання на спеціальний майданчик за адресою АДРЕСА_1 .

12.07.2019 року ОСОБА_1 , було надано акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу. Автомобіль був поміщений на спеціальний майданчик опис та опломбування не проводилось.

15.07.2019 року по справі №753/13978/19 слідчим суддею Дарницького районного суду з метою запобігання можливості здійснення подальшої перереєстрації, продажу та надання в користування, оренду третім сторонам, розпоряджатись та/або користуватись автомобілем, визначено місце зберігання автомобіля на території майданчику для тимчасового утримання транспортних засобів, розташованого на території міста Києва, та накладено арешт на свідоцтво про реєстрацію на вказаний транспортний засіб серії НОМЕР_3 та ключ до вказаного автомобіля.

07.08.2019 ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва клопотання ОСОБА_2 про скасування арешту та зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. Зобов`язано слідчого Слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, уповноваженого на розслідування кримінального провадження №0003637, передати ОСОБА_2 на відповідальне зберігання автомобіль з ключем від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . В частині заявлених у клопотанні вимог про скасування арешту відмовлено.

12.09.2019 року Київський апеляційний суд скасував ухвалу слідчого судді, постановив нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Дарницького РВ задовольнив частково. Ухвалив накласти арешт на автомобіль (справа №753/13978/19).

Тому громадянин ОСОБА_1 , як законний власник, мав повне право на користування вказаним автомобілем, оскільки право використовувати автомобіль не було обмежено.

Позивач вказує, що дізнавшись від слідчого, що на підставі ухвали слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва 16.09.2021 автомобіль був переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду з метою захисту своїх прав та належного виконання слідчим ухвали суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду по справі №11-сс/824/5162/2019 від 16.10.2019 встановлено, що автомобіль на праві власності належить ОСОБА_1 , та зроблено висновок, що "оскільки автор клопотання ОСОБА_2 , на час постановлення ухвали слідчим суддею (07.08.2019) не був власником майна, як наслідок: не був суб`єктом ст. 170, 174 КПК України, слідчий суддя не мав жодних правових підстав для задоволення клопотання, поданого в порядку ст. 174 КПК України".

Вказаною ухвалою вирішено ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 07.08.2019 скасувати в частині передачі ОСОБА_2 , на відповідальне зберігання автомобіля, та постановлено нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання ОСОБА_2 , про зобов`язання слідчого, в чиєму провадженні знаходиться кримінальне провадження, повернути автомобіль ОСОБА_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та ключ до казаного автомобіля, передавши зазначене майно у користування та зберігання, - відмовлено.

У зв`язку з тим, що будь-яких обмежень на право володіти та користуватись автомобілем не було, арешт на ключі до автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу скасований, тому 04.11.2019 року ОСОБА_1 , звернувся з клопотанням до Київської міської прокуратури № 2, слідчого відділу Дарницького УП ГУ НП в м. Києві про повернення автомобіля.

13 листопада 2019 року слідчий виніс постанову про задоволення заявленого клопотання про передачу автомобіля разом із ключем до нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу гр. ОСОБА_1 .

У подальшому ОСОБА_1 звернувся із клопотанням до процесуального прокурора про встановлення строків слідчому який здійснює кримінальне провадження до 07.12.2019 року передати йому транспортний засіб.

10.02.2020 року процесуальним керівником у кримінальному провадженні №0003637 винесено постанову, якою скасовано постанову від 13.11.2019 року про передачу автомобіля разом із ключем до нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу гр. ОСОБА_1 , на підставі п.7 ч. 2 ст. 36 КПК України.

Позивач зазначає, що з моменту вилучення слідчими Національної поліції його автомобіля, він активно вів переписку з посадовими особами, які здійснювали розслідування кримінального провадження №0003637.

Однак, вказані посадові особи надавали йому лише формальні відписки, не приймали рішення у належній формі (у формі постанов) щодо вирішення його клопотань, не надавали копій процесуальних документів, що створило додаткові складнощі під час захисту своїх законних майнових прав.

Починаючи з лютого 2020 року на усі свої запити та клопотання позивач отримував лише формальні відписки, які зводилися до того, що досудове розслідування у кримінальному провадженні вивчено, з метою повного, швидкого та неупередженого розслідування обставин вчинення кримінального правопорушення, надано вказівки, хід виконання яких взято на контроль (№Д-281/125/23/1-2020 від 07.02.2020; №Д-759/125/48-2021 від 26.03.2021; №Д-1069/125/48-2021 від 19.04.2021).

Також, у кримінальному провадженні, яке зареєстровано за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, працівники правоохоронних органів з жовтня 2020 року "проводять слідчі (розшукові) дії спрямовані на встановлення місця знаходження автомобіля (лист №Д- 4824/125/25/1-2020 від 26.10.2020; №4576/125/28/1/10-2021 від 19.02.2021)".

Позивач зазначає, що протягом кількох років він на свої клопотання та будь-які спонукання прокурорів виконати певні процесуальні дії, отримує виключно формальні шаблонні та безрезальтатні відписки без будь-яких підтверджуючих документів.

Тому, під час розслідування вказаного кримінального провадження та у зв`язку з бездіяльністю правоохоронних органів, виникла ситуація, відповідна до якої, ОСОБА_1 , законний та єдиний володілець автомобіля, у зв`язку з неналежним виконанням правоохоронними органами свої службових обов`язків, а також свідомо уникаючи виконання ухвал про зняття арешту та повернення автомобіля законному власнику позбавлений права користування своїм майном, яке він добросовісно набув у власність.

Враховуючи викладені обставини, позивач просить задовольнити його позовні вимоги.

Відповідач - Головне управління Національної поліції в Київській області відзиву на позов не подало, проте подало заяву про закриття провадження у даній справі, оскільки спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Позивач надав суду пояснення, в яких не погодився із заявою про закриття провадження у даній справі.

Відповідач - Головне управління Національної поліції у м. Києві відзиву на позов не подало, проте подало заяву про залишення даної позову без розгляду, мотивуючи її тим, що позовна заява ОСОБА_1 , не має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, а подання такої позовної заяви до адміністративного суду є зловживання правами, а тому вона підлягає залишенню без розгляд відповідно до статті 45 КАС України.

Відповідачі - Київська міська прокуратура , Київська обласна прокуратура правом подачі відзивів на позов не скористалися.

Суд, дослідивши матеріали справи. вважає, що провадження у даній справі підлягає закриттю з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у передбачені цією нормою способи.

За визначеннями пунктів 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку з порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України,).

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 813/1596/18.

За приписами частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про оборонні закупівлі", крім спорів, пов`язаних із укладенням державного контракту (договору) про закупівлю з переможцем спрощених торгів із застосуванням електрон

Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні ним публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Отже, імперативний припис пункту 2 частини 2 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 92 Конституції України, судоустрій, судочинство, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства визначаються виключно законами.

Згідно з частиною 1 статті 1, частиною 1 статті 4 Кримінального процесуального кодексу України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України).

За ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Системний аналіз положень Кримінального процесуального кодексу України дозволяє дійти висновку, що процесуальні дії це дії, спрямовані на виконання завдань кримінального провадження на різних стадіях кримінального процесу, проведення яких забезпечується силами, засобами кримінального провадження на підставах і в порядку, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.

Отже, незгода із діями слідчого, дізнавача, прокурора, є процесуальною діяльністю, порядок здійснення якої унормований положеннями кримінального процесуального законодавства і не може розглядатися як владна управлінська функція.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено параграфом 1 глави 26 КПК України.

Так, за приписами пункту 1 частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318 - 380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Конституційний Суд України в рішенні від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п`ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України та за конституційними зверненнями громадян ОСОБА_3 і ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1666а15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №826/13340/15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року №640/13968/20.

Враховуючи вимоги, наведені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., Верховний Суд України неодноразово, зокрема, в постановах від 24.04.2012 р. по справі № 21-989во10, від 16.09.2015 р. по справі № 21- 1666а15, вказував на те, що спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні, не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Суд зауважує, що законність процесуальних актів, дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні процесуальних повноважень, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Намагання здійснити контроль за процесуальною діяльністю поза межами відповідного процесуального регулювання є протиправним втручанням у діяльність особи, наділеної в установленому порядку процесуальними правами, та є посяганням на її процесуальну незалежність.

Отже, спори, які стосуються перевірки правомірності рішень, дій, бездіяльності правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Таким чином, при визначенні юрисдикції у випадку оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень має значення, в тому числі, і предмет спору. У разі, коли він виник чи пов`язаний з кримінальним провадженням, то на такі правовідносини юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Суд зазначає, що в даному випадку підставою для звернення до суду стала бездіяльність працівників поліції, та прокуратури в рамках кримінального провадження № 20003637 від 17 травня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбачених частиною 3 статті 289 КК України.

Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що спірні правовідносини стосуються окремих питань діяльності відповідачів, яка регламентована нормами Кримінального процесуального кодексу України, а тому даний спір не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, і не може бути розглянутий за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

В силу ч.2 ст. 239 КАС України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Також суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Із змісту мотивувальної частини позову вбачається, що на думку позивача, що під час досудового розслідування кримінального провадження, посадовими особами поліції та прокуратури, допускалася протиправна бездіяльність, що полягала у зловживанні службовим становищем, затягуванням у проведенні розслідування у кримінальному провадженні, що порушило його право власності на транспортний засіб.

Суд звертає увагу на те, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 14.06.2021 року по справі № 686/18233/20 вирішено витребувати від ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) автомобіль Toyota Land Cruiser, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_6 , номерний знак (на теперішній час) НОМЕР_1 , та ключі до нього.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.11.2021 року вирішено клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання судового рішення задовольнити, та зупинити виконання постанови Хмельницького апеляційного суду від 14 червня 2021 року до закінчення касаційного провадження.

В позові по справі 560/3920/22 позивач фактично просить визнати протиправною бездіяльність відповідачів, що призвело до порушення його конституційних прав з приводу володіння та користування майном, тобто позивач фактично не погоджується з ухваленим рішенням і просить адміністративний суд з`ясувати факти і обставини, які були встановлені судом при розгляді справи № 686/18233/20.

Керуючись статтями 238, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі 560/3920/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області , Київської міської прокуратури , Київської обласної прокуратури , Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання бездіяльності протиправною.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Головуючий суддя В.К. Блонський