Справа № 300/6408/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2022-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/6408/21 пров. № А/857/2681/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області,

на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року (суддя Чуприна О.В., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення м.Івано-Франківськ, дата складання повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №300/6408/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області,

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії позивачу від 29.03.2021 №623; 2) зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 22.03.2021р. з наступного дня після досягнення пенсійного віку, з урахуванням до страхового стажу періодів роботи: у Виробничо-будівельній фірмі «АБО» - з 10.07.1999 р. по 20.05.2006 р. (тривалістю 6 років 10 місяців 11 днів); в ЗАТ «Трансмост» - з 01.01.2008 р. по 31.01.2008 р. (1 місяць); з 01.05.2009 р. по 29.09.2009 р. (4 місяці 29 днів), у ПАО «Подзембургаз» з 11.09.2013 р. по 13.10.2014 р. (1 рік 1 місяць 3 дні); 3) стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи їх безпідставними, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 29.03.2021 за №623 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області врахувати до страхового (трудового) стажу ОСОБА_1 період роботи: - з 10.07.1999 по 20.05.2006 у Виробничо-будівельній фірмі "АБО"; - з 11.09.2013 по 13.10.2014 в Публічному акціонерному товаристві "Подзембургаз". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 з 22.03.2021 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 817,20 гривень та сплачені судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 6300,00 гривень.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду в задоволеній частині позовних вимог винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, яке підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач) зазначає, що обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність. Предметом дослідження обставин з приводу можливості зарахування вказаного трудового стажу до періоду, який враховується при призначені пенсії повинно бути відповідне законодавство Російської Федерації, яким передбачено, що в страховий стаж включаються періоди роботи або іншої діяльності, які виконуються на території РФ при умові, що за ці періоди нараховувались і сплачувались страхові внески в Пенсійний фонд Російської Федерації. Також скаржник не погодився і з визначеним судом першої інстанції розміром витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, покликаючись на принцип співмірності та зазначаючи, що свобода адвоката у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності, хоча така адвокатом не була доведена.

За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач) просить скасувати оскаржене рішення суду від 28.12.2021 року та постановити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити повністю.

Із рішенням суду першої інстанції від 28.12.2021 року також не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що при ухваленні рішення в частині відмовлених позовних вимог судом першої інстанції не було дотримано вимог статті 242 КАС України, що є підставою для його скасування у відповідній частині з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (позивач) зазначає, що не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зарахування періодів роботи в ЗАТ «Трансмост» - з 01.01.2008 р. по 31.01.2008 р., тривалістю 1 місяць, та з 01.05.2009 р. по 29.09.2009 р., тривалістю 4 місяці 29 днів, з підстав відсутності у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей про отримання позивачем доходу та сплату страхових внесків в період з 01.01.2008 по 31.01.2008, а в період з 01.05.2009 по 29.09.2009 - через сплату коштів у розмірі, меншому ніж мінімальний страховий внесок. З цього приводу скаржник вказує, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника і лише при відсутності у ній відповідних записів, їх неточності чи неправильності законодавець передбачив можливість вимагати від особи додаткові документи, в інших випадках - орган ПФУ зобов`язаний зарахувати стаж на підставі записів трудової книжки. Також вказує апелянт, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника і відповідальність за несплату або не в повному обсязі сплату страхових внесків страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

За результатами апеляційного розгляду апелянт (позивач) просить скасувати оскаржене рішення суду від 28.12.2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити у ній нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Також позивач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому просить суд відмовити у задоволенні цієї апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу відповідача задоволити частково, з врахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 згідно паспортних даних (а.с. 10) 21 березня 2021 року досягнув пенсійного віку (60 років), встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В зв`язку з набуттям права на призначення пенсії 22.03.2021 року позивач звернувся з заявою про призначення пенсії за віком до Калуського відділу обслуговування громадян Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області (а.с. 56).

До заяви про призначення пенсії позивачем було подано пакет документів про страховий стаж, заробітну плату та документи, що посвідчують особу, а саме: паспорт та ідентифікаційний номер; трудову книжку НОМЕР_1 ; трудову книжку НОМЕР_2 , військовий квиток, диплом про навчання, довідки про заробітну плату, довідку про прийняття на роботу та інші документи (а.с. 61-85).

Довідки на підтвердження страхового стажу наступні:

- довідка від 24.04.2017 за №01.7-01/364, видана архівним відділом Калуської міської ради про заробітну плату позивача за період з 1987 по 1991 роки у Ремонтно-будівельно-монтажному управлінні №1 тресту "Калушхімремонт", Ремонтно-будівельно-монтажному управлінні №2 тресту "Калушхімремонт" (а.с. 76);

- довідка від 24.04.2017 за №01.7-01/365, видана архівним відділом Калуської міської ради про заробітну плату позивача за період з 1992 по 1997 роки у Ремонтно-будівельно-монтажному управлінні №2 тресту "Калушхімремонт", Відкритому акціонерному товаристві "Калушхімремонт" (а.с. 72);

- довідка від 24.04.2017 за №01.7-01/366, видана архівним відділом Калуської міської ради про заробітну плату позивача за період з 1998 по 1999 роки у Відкритому акціонерному товаристві "Калушхімремонт" (а.с. 73);

- довідка від 24.04.2017 за №01.7-01/367, видана архівним відділом Калуської міської ради про зміну назви підприємства Відкритого акціонерного товариства "Калушхімремонт" за період з 1968 по 2003 роки (а.с. 69);

- довідка від 05.03.2005 за №15/347, видана Відкритим акціонерним товариством "Подзембургаз " про реорганізацію підприємства (а.с. 71);

- уточнююча довідка від 14.02.2020 за №56-к, видана Публічним акціонерним товариством "Подзембургаз" про особливий характер роботи ОСОБА_1 в період з 11.09.2013 по 13.08.2014 та в період з 14.08.2014 по 13.10.2014 (а.с. 70);

- архівна довідка від 25.03.2020 за №1197, видана Муніципальною бюджетною установою "Архів" міста Єнгельс Саратовської області про заробітну плату позивача за 2013 рік (а.с. 74);

- довідка від 04.02.2020 за №0292, видана Публічним акціонерним товариством "Подзембургаз " про заробітну плату позивача за 2014 рік (а.с. 75).

За результатом розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком та поданих документів на підтвердження трудового стажу Головним управлінням Пенсійного фонду України в області 29.03.2021 прийнято рішення №623 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії, яке скеровано на адресу відповідача супровідним листом (а.с. 59-60).

За змістом вказаного рішення, органом пенсійного фонду обчислено страховий стаж позивача, який становить 24 роки 5 днів (а.с. 58), не врахувавши при цьому період роботи:

- з 10.07.1999 по 31.12.2003 у Виробничо-будівельній фірмі "АБО" згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 , оскільки остання заповнена датою - 30.01.2003, яка передує року друку бланку трудової книжки та відсутній напис "Дублікат" у правому верхньому куті першої сторінки, що суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників;

- з 01.01.2004 по 20.05.2006 у Виробничо-будівельній фірмі "АБО" згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 , оскільки такий період не підтверджений документами про сплату страхових внесків на території Російської Федерації;

- з 11.09.2013 по 13.10.2014 у Публічному акціонерному товаристві "Подзембургаз", так як не надано матеріали про результати атестації робочих місць за стаж роботи після 1992 року та у зв`язку із не підтвердженням компетентними органами Російської Федерації сплати страхових внесків до Пенсійного фонду Російської Федерації.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до адміністративного суду із вказаним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про підтвердження страхового (трудового) позивача у періоди роботи: з 10.07.1999 по 20.05.2006 у ВБФ "АБО"; з 11.09.2013 по 13.10.2014 в ПАТ "Подзембургаз", що дає підстави для призначення позивачу пенсії за віком. Водночас суд першої інстанції вважав, що періоди роботи позивача у ЗАТ "Трансмост" з 01.01.2008 по 31.01.2008 (1 місяць) та з 01.05.2009 по 29.09.2009 (4 місяці 29 днів) не підтверджують страхового (трудового) стажу позивача.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

У пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-IV).

Згідно вимог ч.4 ст.24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

За змістом статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ від 05.11.1991 (далі Закон №1788-ХІІ), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок ведення трудових книжок, за частину спірного періоду трудового стажу позивача, врегульований Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 за №58 (далі Інструкція №58).

Пунктами 1.1, 2.1 Інструкції №58 визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.

Згідно із п.2.2 Інструкції №58, заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу. До трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 5.1 Інструкції №58 встановлено, що особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї), зобов`язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи. Не пізніше 15 днів після заяви, а у разі ускладнення в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку або вкладиш до неї (нових зразків) з написом "Дублікат" в правому верхньому кутку першої сторінки.

Таким чином, Інструкцією №58 встановлено відповідний порядок оформлення трудової книжки, а також внесення до трудової книжки записів про роботу.

У той же час, Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі Порядок №637).

Згідно із пунктом 1 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (п.2 Порядку №637).

Як визначено п.17 Порядку №637, за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Згідно із п.18 Порядку №637, за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Отже, підтвердження трудового стажу на підставі показань свідків можливо у випадку відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості їх одержання.

За змістом частини 2 статті 4 Закону №1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Зміст правових положень абзаців 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року свідчить, що трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Суд першої інстанції з урахуванням наведеного правильно вказав, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг регламентовано положеннями статті 8 Закону №1058-ІV.

За визначенням статті 1 Закону № 1058-ІV, страхові внески кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, яке діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (п.1 ч.1 ст.24 Закону №1058-ІV).

За змістом частин 1, 10, 12 статті 20 Закону №1058-ІV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ч.16 ст.106 Закону №1058-ІV, виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів; ухилення від взяття на облік або несвоєчасне подання заяви про взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків.

Таким чином, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несплату, несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Аналогічні положення містяться і в національному законодавстві Російської Федерації.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 30.01.2003 ОСОБА_1 з 10.07.1999 на підставі наказу №25-к від 10.07.1999 прийнятий на роботу у Виробничо-будівельну фірму "АБО" електрозварником шостого розряду вахтовим методом (а.с. 13, 77-зв.).

20.05.2006 позивача звільнено з роботи на вказаному підприємстві у зв`язку з розірванням трудового договору з ініціативи працівника.

В період з 03.10.2006 по 01.09.2008 та з 01.05.2009 по 29.09.2009 ОСОБА_1 працював на посадах газоелектрозварника та електрозварника шостого розряду у ЗАТ "Трансмост", про що свідчать записи під номерами 5, 6, 7, 8 у трудовій книжці позивача (а.с. 13-зв., 78).

11.09.2013 позивач прийнятий на роботу електрозварником шостого розряду у бурову бригаду №6 ПАО "Подзембургаз», з 01.04.2014 переведений газоелектрозварником шостого розряду у бурову бригаду №10 ПАО "Подзембургаз, та 13.08.2014 звільнений у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 частини 1 статті 77 Трудового кодексу Російської Федерації (а.с. 14, 79).

14.08.2014 ОСОБА_1 прийнятий на роботу електрозварником шостого розряду у брову бригаду №10 в ПАО "Подзембургаз, а 13.10.2014 звільнений з роботи за власним бажанням на підставі пункту 3 частини 1 статті 77 ТК РФ (а.с. 14, 79-зв.).

Судом встановлено, що підставою для неврахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 10.07.1999 по 31.12.2003 та з 01.01.2004 по 20.05.2006 у Виробничо-будівельній фірмі "АБО" та відмови у призначенні пенсії за віком слугувала обставина порушення порядку ведення трудової книжки (дата заповнення не відповідає даті прийняття на роботу та відсутній запис "Дублікат" на титульній сторінці трудової книжки), а також не підтвердження такого періоду роботи позивача компетентними органами Російської Федерації, в тому числі щодо сплати страхових внесків.

Досліджуючи наведені обставини, суд враховує, що титульна сторінка трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 містить запис щодо дати її заповнення "30.01.2003" (а.с. 13, 77).

Згідно запису №3 і №4 трудової книжки серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 з 10.07.1999 на підставі наказу №25-к від 10.07.1999 прийнятий на роботу у ВБФ "АБО" електрозварником шостого розряду вахтовим методом, а 20.05.2006 звільнений з роботи на вказаному підприємстві у зв`язку з розірванням трудового договору з ініціативи працівника (а.с. 13, 77-зв.).

Водночас, під записом №1 і №2 досліджуваної трудової книжки позивача містяться відомості щодо періоду трудової діяльності ОСОБА_1 у ВАТ "Калушхімремонт" з 04.12.1995 по 30.06.1999 (а.с. 13, 77-зв.).

Дані записи вчинені посадовою особою вищевказаного товариства інспектором М.В. Халупою М.В., і саме вказана особа зазначена на титульній сторінці трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 як відповідальна особа за видачу такої трудової книжки.

В матеріалах справи також міститься копія попередньої трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 03.08.1979 (а.с. 11-12, 81-85), останні записи (№№ 26, 27) якої свідчать про місце роботи позивача в період з 04.12.1995 по 30.06.1999 у ВАТ "Калушхімремонт". Вказані записи також вчинені інспектором ОСОБА_2 ..

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що як останні записи №26 і №27 трудової книжки серії НОМЕР_3 від 03.08.1979, так і записи №1 і №2 трудової книжки серії НОМЕР_2 від 30.01.2003 свідчать про однакове місце роботи позивача в період з 04.12.1995 по 30.06.1999 і такі записи вчинені однією і тією самою посадовою особою Відкритого акціонерного товариства "Калушхімремонт", яка й відповідальна за видачу трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 30.01.2003.

Щодо доводів апелянта (відповідача) про неврахування судом першої інстанції, що за період роботи на території РФ з 01.01.2004 по 20.05.2006 позивачем не підтверджена сплата страхових внесків до Пенсійного фонду тієї країни, на території якої здійснювалась така діяльність, то колегія суддів враховує наступне.

Так, на підтвердження спірного періоду роботи у Виробничо-будівельній фірмі "АБО" позивачем подано відповідачу і долучено до матеріалів справи, копію посвідчення №122, виданого ЗАТ ВБФ "АБО" про те, що ОСОБА_1 з 20.05.1999 працює на вказаному підприємстві електрозварником, та копію посвідчення №14, видане ЗАТ ВБФ "АБО" 14.03.2003 про роботу позивача електрозварником (а.с. 15-зв., 16).

Також в матеріалах справи містяться копії наступних документів, які підтверджують спірний період роботи позивача у ВБФ "АБО", зокрема: заявка на проведення атестації зварника від 13.10.2003 за №2018/03; протокол атестації зварника від 22.10.2003 за №5619; поліс добровільного медичного страхування серії ИН №000215 від 27.02.2006 (а.с. 16-зв., 17, 18).

Окрім того, як встановлено судом, ГУ ПФУ в Івано-Франківські області зверталося до Управління Пенсійного фонду Російської Федерації в м. Сургут Ханти-Мансійського автономного округу-Югри, на що останнім надано відповідь №877 від 22.01.2020 і №7902 від 07.05.2021 (а.с. 19, 19-зв.), про неможливість надання довідки про заробітну плату ОСОБА_1 за період роботи з 10.07.1999 по 20.05.2006 у ВБФ "АБО", оскільки вказане підприємство зняте з обліку у зв`язку із зміною місцезнаходження, а саме: Удмурська Республіка, м. Іжевськ, вул. Пастухова, 55, буд. 2.

Тобто, вказані відповіді компетентного органу містила дані про реєстрацію Виробничо-будівельної фірми "АБО" у інших органах пенсійного фонду відповідної адміністративної одиниці Російської Федерації.

Незважаючи на вказане, відповідач, отримавши першу відповідь Управління Пенсійного фонду Російської Федерації в м. Сургут Ханти-Мансійського автономного округу-Югри у 2020 році про змінене місцезнаходження підприємства, повторно направив запит у це ж управління, на який отримав відповідь за №7902 від 07.05.2021.

У відповідях №877 від 22.01.2020 і №7902 від 07.05.2021 відсутні відомості про обставини, які б спростовували перебування у трудових відносинах позивача із Виробничо-будівельної фірми "АБО" за спірний період.

Судом враховується, що відповідач не надав доказів на з`ясування обставин, які орган пенсійного фонду вважає спірними за новою адресою місцезнаходження ВБФ "АБО" в Удмурській Республіці міста Іжевськ, вул.Пастухова,55, приміщення 2.

Таким чином необґрунтованими є доводи відповідача (апелянта), що відсутність реєстрації ВБФ "АБО" на території Ханти-Мансійського автономного округу в органах пенсійного фонду Російської Федерації може свідчити про ухилення товариства від взяття на облік та невиконання підприємством обов`язку по сплаті страхових внесків до органу пенсійного фонду Російської Федерації та позбавляти позивача соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві за відсутності належного виконання відповідачем обов`язку по встановленню спірного страхового стажу позивача.

Суд також враховує, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо обов`язкового порядку взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків та належної сплати страхових внесків, а отже, можлива несплата страхувальником страховим внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, що наведена у постановах: від 17.07.2019 у справі №144/669/17; від 20.03.2019 у справі №688/947/17.

Вказаним спростовуються доводи апелянта (відповідача), що суд першої інстанції не врахував обставин того, що за період роботи позивача на території РФ з 01.01.2004 по 20.05.2006 не підтверджена сплата страхових внесків до Пенсійного фонду тієї країни, на території якої здійснювалась така діяльність.

Відносно доводів апеляційної скарги позивача про помилковий висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зарахування періодів роботи в ЗАТ «Трансмост» - з 01.01.2008 по 31.01.2008 та з 01.05.2009 по 29.09.2009, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, частина 2 статті 24 Закону №1058-ІV встановлює, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно ч.3 ст.24 Закону №1058-ІV, страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок. Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Частинами 1, 2 статті 21 Закону №1058-ІV передбачено, що персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування. На кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки. Унікальний номер електронної облікової картки формується автоматично шляхом додавання одиниці до останнього наявного унікального номера електронної облікової картки. Порядок та строки впровадження унікальних номерів електронних облікових карток застрахованих осіб, порядок ведення персональних електронних облікових карток визначаються Пенсійним фондом.

Відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються виконавчими органами Пенсійного фонду, зокрема, для підтвердження участі застрахованої особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, обчислення страхових внесків, визначення права застрахованої особи або членів її сім`ї на отримання пенсійних виплат згідно з цим Законом, визначення розміру, перерахунку та індексації пенсійних виплат, передбачених цим Законом (п.1 ч.2 ст.22 Закону №1058-ІV).

Постановою Кабінету Міністрів України №794 від 04.06.1998 затверджено Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі Положення №794), згідно пункту 1 якого персоніфікований облік полягає в збиранні, обробленні, систематизації та зберіганні передбачених законодавством про пенсійне забезпечення відомостей про фізичних осіб, що пов`язані з визначенням права на виплати з Пенсійного фонду та їх розмір за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до п.5 Положення №794, персоніфікований облік здійснює Пенсійний фонд та його органи на місцях.

Згідно із п.7 Положення №794, уповноважений орган створює і забезпечує функціонування єдиного державного автоматизованого банку відомостей про фізичних осіб та з цією метою організовує збирання, оброблення, систематизацію і зберігання відомостей про фізичних осіб.

За змістом п.16 Положення №794, на кожну фізичну особу відкривається персональна облікова картка, в якій використовується постійний індивідуальний ідентифікаційний номер Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів. У персональній обліковій картці одночасно накопичуються відомості про фізичних осіб від кожного роботодавця, де працювала особа, з урахуванням усіх фактів її трудової міграції та роботи за сумісництвом.

Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що на підставі відомостей, поданих роботодавцями і громадянами, які самостійно сплачують страхові внески, в централізованому банку даних Пенсійного фонду України на кожну застраховану особу відкривається електронна персональна облікова картка з постійним страховим номером, який відповідає персональному номеру фізичної особи з Державного реєстру фізичних осіб (ідентифікаційному номеру фізичної особи).

З`ясовано, що в період з 03.10.2006 по 01.09.2008 та з 01.05.2009 по 29.09.2009 ОСОБА_1 працював на посадах газоелектрозварника та електрозварника шостого розряду у ЗАТ "Трансмост", про що свідчать записи №№ 5, 6, 7, 8 у трудовій книжці позивача (а.с. 13-зв.).

Відповідач врахував до страхового стажу позивача період роботи на вказаному підприємстві з 03.10.2006 по 31.12.2007 і з 01.02.2008 по 31.08.2008, а також частково за період з 01.05.2009 по 29.09.2009 (1 місяць 17 днів), виходячи із відомостей щодо позивача в реєстрі застрахованих осіб (а.с. 68).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування в період з 01.01.2008 по 31.01.2008 відсутні відомості про отримання позивачем доходу та сплату страхових внесків, а в період з 01.05.2009 по 29.09.2009 такі відомості свідчать про сплату коштів у розмірі, меншому ніж мінімальний страховий внесок, що унеможливлює зарахування такого періоду повністю.

З урахуванням встановленого колегія суддів констатує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтвердили право позивача на зарахування до його страхового стажу періодів роботи: з 01.01.2008 по 31.01.2008 за відсутності відомостей про отримання позивачем доходу та сплату страхових внесків; з 01.05.2009 по 29.09.2009 сплату у меншому розмірі страхових внесків за спірний період.

Колегією суддів враховується, що національне законодавство України передбачає наявність обставин, за яких особа може перебувати у трудових відносинах із роботодавцем, без припинення трудових відносин, із одночасним не нарахуванням і не виплатою заробітної плати за певний період таких відносин.

При цьому, у досліджуваному випадку для зарахування трудового стажу до страхового ключовим є не тільки перебування у трудових відносинах із ЗАТ "Трансмост", але й обставина нарахування останнім заробітної плати та одночасним здійсненням нарахувань до Пенсійного фонду України. Відсутність у Реєстрі відомостей за певний період свідчить про не нарахування і виплату в користь позивача доходу у вигляді заробітку за окремі періоди трудової діяльності.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги позивача про помилковий висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зарахування періодів роботи в ЗАТ «Трансмост» - з 01.01.2008 по 31.01.2008 та з 01.05.2009 по 29.09.2009 до загального страхового стажу позивача.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині винесене із всебічним з`ясуванням обставини справи, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг як відповідача, так і позивача в оскарженій частині висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав у вказаній частині для його скасування.

Відносно вирішення питання розподілу судових витрат, а саме, витрат на професійну правничу допомогу, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частинами 3-5 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, наведеними вище правовими нормами встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Колегія суддів зазначає, що витрати на правничу допомогу адвоката включають в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо.

Позивач в адміністративному позові вказав на орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в сумі 7000,00 гривень, які очікує понести, та просив їх стягнути із відповідача.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції стороною позивача надано такі документи: ордер серія ІФ №004525 від 25.10.2021, виданий на підставі договору про надання правової допомоги від 22.06.2021 (далі Договір), укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Шевченко Наталією Петрівною, яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ІФ №001736 від 07.08.2020, акт прийому-передачі послуг від 25.10.2021 (а.с. 33-35).

Пунктом 3.1. Договору сторони погодили, що вартість послуг правової допомоги в суді першої інстанції становить 7000,00 гривень.

У пункту 3.2. Договору сторони погодили, що клієнт зобов`язаний сплатити адвокату гонорар протягом трьох місяців після набрання рішенням суду по суті спору законної сили.

Згідно пункту 3.5 Договору сторони погодили завершення усіх необхідних дій оформленням актом прийому-передачі послуг, підписаний сторонами та скріплений їх печатками (у разі наявності).

Як видно з акта прийому-передачі послуг від 25.10.2021, адвокат надав, а позивач прийняв послуги у формі: зустріч, консультації клієнта, узгодження правової позиції; вивчення та правовий аналіз доказів по справі; вивчення та правовий аналіз судової практики в подібних спорах; підготовка адміністративного позову та додатків до нього згідно з вимогами статей 94, 160 КАС України. Розмір винагороди (гонорар) адвоката по справі в суді першої інстанції становить 7000,00 гривень.

Розглянувши по суті даний публічно-правовий спір, врахувавши зміст спірних правовідносин, суд першої інстанції вважав, що розмір витрат позивача на оплату послуг адвоката в розмірі 7000,00 грн. є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони.

Суд також врахував, згідно з вимогами ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з огляду на що суд першої інстанції вважав, що підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати, які позивач очікує понесені ним по оплаті правничої допомоги в розмірі 6300,00 грн., що пропорційно становить 90 відсотків задоволених позовних вимог від загального розміру витрат на правничу допомогу.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції у вказаній частині, колегія суддів частково не погоджується із ними, приймаючи до уваги те, що розглядувана справа є справою незначної складності, підготовка позовної заяви у даній справі не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи.

Судом апеляційної інстанції враховується, що матеріали справи не містять детального опису виконаних робіт, затраченого часу щодо надання стороні позивача професійної правничої допомоги, а тому вимога про стягнення зі сторони відповідача витрат в частині надання правничої допомоги у розмірі 7000 грн є необґрунтованою, неспівмірною зі складністю справи та завищеною, оскільки предмет спору в даній справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин та не потребував вивчення великого обсягу фактичних даних.

Водночас, взявши до уваги принцип співмірності, заперечення відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, напрацьовану правову позицію щодо аналогічних правовідносин, а також виходячи із критеріїв, визначених частинами 3, 5 статті 134, частиною 9 статті 139 КАС України, колегія суддів вважає, що обсяг наданої стороні позивача професійної правничої допомоги у вказаній справі складає 3000 грн., із затраченим часом не більше трьох годин по 1000 грн. за годину, що є співмірними і обґрунтованими у вказаній справі.

Отже, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог пропорційно до їх розміру на підставі положень ч.3 ст.139 КАС України апеляційний суд вважає, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають витрати по отриманню професійної правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 2700 грн. (3000 грн.*90%).

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції за приписами статті 317 КАС України підлягає зміні, а саме, в абзаці сьомому резолютивної частини рішення суду формулювання «6300 гривень» слід змінити на «2700 гривень».

У решта частині оскаржене рішення суду належить залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року в адміністративній справі №300/6408/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії змінити в частині стягнення судових витрат по оплаті правничої допомоги, а саме, в абзаці сьомому резолютивної частини рішення суду формулювання «в розмірі 6300 (шість тисяч триста) гривень 00 копійок» змінити на формулювання «в розмірі 2700 (дві тисячі сімсот) гривень».

У решта частині рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року в адміністративній справі №300/6408/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль