Справа № 160/3481/22
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2022-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2022 року Справа № 160/3481/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Савченка А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), -
15 лютого 2022 року позивач звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із вищезазначеною позовною заявою, в якій заявлені вимоги:
Також, в своїй позовній заяві позивач просить присудити за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області понесені нею витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 25 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що свідоцтво про реєстрацію було видано позивачу до 01.07.2004 р. з використанням бланків старих зразків, які відповідно до закону втратили чинність. При цьому, з ЄДР немає запису про реєстрацію позивача як ФОП. Таким чином, враховуючи відсутність у ЄДР відомостей про суб`єкта підприємницької діяльності та відсутність запису про проходження перереєстрації, відсутні підстави вважати у позивача статусу ФОП станом на час виникнення спірних правовідносин, а тому відсутні підстави для нарахування платежів з ЄСВ як ФОП.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.02.2022 р. позовну заяву було залишено без руху та надано строк десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків, а саме, надати оригінал документа про сплату судового збору в розмірі 992,40 грн.
На виконання вимог ухвали суду від 18.02.2022 р. позивачем 13.04.2022 р. усунуті означені недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.04.2022 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
24 травня 2022 року на адресу суду надійшов відзив Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому відповідач вказану позовну заяву не визнав, заперечував проти її задоволення і просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні-особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Таким чином, здійснені відповідачем нарахування ЄСВ є законними та обґрунтованими, а, отже, підстави для скасування спірних вимог про сплату боргу (недоїмки) відсутні. На підставі цих даних Головного управління ДПС у Дніпропетровській області відповідно до вимог чинного законодавства сформовані вимоги про сплату боргу (недоїмки), які є законними та скасуванню не підлягають.
24 травня 2022 року від відповідача надішли заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, в якій відповідач вказав, що розмір зазначених витрат на правничу допомогу у цій справі не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт. У позовній заяві міститься декілька суперечливих відомостей про орієнтовний обсяг витрат на правову допомогу, а саме, на 10 сторінці позову зазначено 25 000 грн., на 11 сторінці позову зазначено 20 000 грн. та 50 000 грн., в акті приймання-передачі наданих послуг взагалі не міститься опис конкретних послуг, які надавались в межах справи №160/3841/22, їх вартість за кожну з послуг та час, який був витрачений адвокатом на їх виконання, що унеможливлює оцінку їх співмірності та необхідності,також зі змісту договору не зрозуміло в якій адміністративній справі такі послуги були надані та з якого предмету спору. Таким чином, враховуючи, що розмір витрат на професійну правничу допомогу заявлений позивачем не є доведеним та обґрунтованим, відповідач просить відмовити в повному обсязі у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Частинами 5, 8 ст.262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
Згідно з даними інформаційних систем ДПС України ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець Павлоградською районною державною адміністрацією від 28.01.1998 р. за №57.
Згідно до інформаційної системи податкового органу, звіти за 2014 р. - 2021 р. ФОП ОСОБА_1 не подавались.
Відповідно до розрахунку суми заборгованості зі сплати ЄСВ за період 2017 р. 2020 р. за позивачем обліковується заборгованість у загальній сумі 37 788,74 грн. по єдиному внеску.
Так, контролюючим органом нараховано позивачеві єдиний соціальний внесок за 2017 рік у сумі 8 448,00 грн. (термін сплати 09.02.2018 р.), за 2018 рік був нарахований єдиний соціальний внесок на загальну суму 15 819,54 грн. (за 1 квартал 2018 р. у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2018 р.; за 2 квартал 2018 р. у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2018 р.; за 3 квартал 2018 р. у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.10.2018 р.; за 4 квартал 2018 р. у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 21.01.2019 р.), за 2019 рік був нарахований єдиний соціальний внесок на загальну суму 26 539,26 грн. (за 1 квартал 2019 р. у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2019 р.; за 2 квартал 2019 р. у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2019 р.; за 3 квартал 2019 р. у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 21.10.2019 р.; за 4 квартал 2019 р. у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 20.01.2020 р.), за 2020 рік був нарахований єдиний соціальний внесок на загальну суму 37 788,74 грн. (за 1 квартал 2020 р. у сумі 2078,12 грн., граничний строк сплати до 21.04.2020 р.; за 2 квартал 2020 р. у сумі 1039,06 грн., граничний строк сплати до 20.07.2020 р.; за 3 квартал 2020 р. у сумі 3178,12 грн., граничний строк сплати до 19.10.2020 р.; за 4 квартал 2020 р. у сумі 2200,00 грн., граничний строк сплати до 19.01.2021 р.).
Таким чином, на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 р. № Ф-1225-54/424У на суму 21 030,90 грн., яку направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною в реєстраційних даних платника. Поштове відправлення повернуто за закінченням встановлено строку зберігання.
На підставі вказаного, вимога набула статусу узгодженої.
Керуючись п.3 p. VI «Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 р. № 449, ГУ ДПС у Дніпропетровській області в автоматичному режимі ITC «Податковий блок» сформована вимога від 11.02.2020 р. №Ф-1225-54/424 на суму 8262,54 грн., у тому числі на загальну суму 29 293,44 грн. яку направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною в реєстраційних даних платника.
Керуючись п.3 р. VІ «Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 р. № 449, ГУ ДПС у Дніпропетровській області в автоматичному режимі ІТС «Податковий блок» сформована вимога від 08.02.2021 р. №Ф-1225-54/424 на суму 37 788,74 грн. яку направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою, вказаною в реєстраційних даних платника. Поштове відправлення вручено особисто, що підтверджується матеріалами справи.
Незгода позивача з означеними вимогами стала підставою для звернення до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Відповідно до ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначається Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464).
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.
Згідно з абз.1 п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
При цьому, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у цій справі та вищевикладені висновки, суд доходить висновку, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суд при вирішенні спору повинен, зокрема, перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення ним підприємницької діяльності та отримання ним доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі №440/2149/19.
З метою встановлення наявності такого статусу у відповідних осіб, суд звертає увагу на наступне правове регулювання.
01 липня 2004 року набув чинності Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (у подальшому змінено назву на Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").
Відповідно до частини першої статті 4 вказаного Закону державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.
01 липня 2010 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" №2390-VI (далі - Закон № 2390-VI), який набув чинності 03 березня 2011 року.
Відповідно до підпунктів 2, 3 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.
Пункт 3 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI у зв`язку із набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедур припинення юридичних осіб та підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців за їх рішенням" від 19 травня 2011 року №3384-VI (далі - Закон №3384-VI) викладено в наступній редакції:
"Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру".
Відповідно до пунктів 7, 8 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців. Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.
Пунктом 4 та абзацом 2 пункту 8 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI передбачено, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними; за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.
У справі, що розглядається, судом встановлено, що з ОСОБА_1 була зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, проте, як зазначає позивач, фактично підприємницьку діяльність вона не здійснював, проте, до суду позивачем не було надано будь-яких доказів.
Водночас, судом встановлено, що позивач не зверталася із відповідною заявою до державного реєстратора в порядку приписів п.п.2,3,7,8 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI з метою внесення про нього відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як про фізичну особу-підприємця.
При цьому в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутня інформація щодо реєстрації ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця.
Водночас, відповідачем не надано доказів того, що протягом періодів, за які позивачеві нараховано заборгованість зі сплати ЄСВ, свідоцтво про державну реєстрацію позивача як суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи було дійсним та позивачем здійснювалась підприємницька діяльність з отриманням відповідного доходу у періодах, за які нараховано єдиний внесок.
Натомість, відповідачем у відзиві на позовну заяву не заперечується, що згідно з інформаційною базою даних органів ДПС ОСОБА_1 про отримані доходи не звітувала, податкову звітність не подавала та не отримувала доходи від зайняття підприємницькою діяльністю.
Отже, встановлені судом обставини свідчать про недоведеність наявності у позивача в період нарахування їй сум єдиного внеску статусу фізичної особи-підприємця, що, в свою чергу, свідчить про те, що ОСОБА_1 не є платником ЄСВ у розумінні приписів частини першої статті 4 Закону №2464.
Відтак, у контролюючого органу відсутні підстави для нарахування позивачеві заборгованості, а тому спірні вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1225-54/424У від 11.05.2019 р. на суму 21 030,90 грн., вимога № Ф-1225-54/424У від 11.02.2020 р. на суму 8 262,54 грн. та вимога №Ф-1225-54/424У від 08.02.2021 р. на суму 37 788,74 грн., які видані Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги, відповідно, - задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.
Щодо вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 25 000,00 суд зазначає таке.
Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 1 та 2 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За приписами частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із частиною шостою статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
За правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.09.2018 року у справі № 816/416/18.
Суд також зазначає, що на підтвердження витрат на правову допомогу повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).
На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем було надано копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 28.12.2021 р. №28/12/21, копію акту прийняття-передачі послуг від 07.02.2022 р. по договору від 28.12.2021 р. №28/12/21, копію рахунку №05/01/22-Р від 05.01.2022 р. на оплату послуг адвоката у сумі 25 000 грн., копії квитанції про сплату послуг від 17.01.2021 р. на суму 5 000,00 грн. та від 09.02.2022 р. на суму 5 000,00 грн., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Адвоката Піскового Я.В., серії КР №000322, видане на підставі рішення Ради Адвокатів Кіровоградської області від 12.04.2019 р. та копією посвідчення Адвоката Піскового Я.В.№ 413, копію ордера на надання правничої (правової допомоги) серії ВА №1029536 від 09.02.2022 р.
Зважаючи на наведене, позивач просить суд стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань останнього на користь позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу саме у сумі 25 000,00 грн.
Так, відповідно до договору від 28.12.2021 р. №28/12/21 про надання правової (правничої) допомоги ОСОБА_1 (Клієнт), з одного боку, та Адвокатське бюро «Ярослава Піскового», в особі Керуючого Адвоката, Піскового Я.В., що діє на підставі Статуту та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, серії КР №000322, видане на підставі рішення Ради Адвокатів Кіровоградської області від 12.04.2019 р. № 27/7, з другого боку уклали цей Договір про надання правової допомоги.
Згідно з п.1 розділу 1 клієнт доручає, а Адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати правову (правничу) допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором.
Відповідно до п.5.3. загальна вартість наданих послуг за цим договором складає 25 000,00 грн.
Згідно з актом від 07.02.2022 р. про прийняття-передачі наданих послуг до договору про надання правової (правничої) допомоги №28/12/21 від 28.12.2021 р. п.1 Адвокатське бюро з 28.12.2021 р. по 07.02.2022 р. надало клієнту правову (правничу) допомогу, юридичні послуги відповідно до положень договору, а клієнт прийняв наступну правову допомогу (юридичні послуги) та оплатив їх, а саме: надання правової (правничої) допомоги у підготовці та юридичному супроводі справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, як відокремленого підрозділу ДПС України, правонаступника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування вимоги № Ф-1225-54/424У від 11.05.2019 року на суму 21 030,90 грн., вимогу № Ф-1225-54/424У від 11.02.2020 року на суму 8 262,54 грн. та вимогу №Ф-1225-54/424У від 08.02.2021 року на суму 37 788,74 грн. та зобов`язання вчинити певні дії. До послуг за договором про надання правової (правничої) допомоги від 28.12.2021 р. №28/12/21 серед іншого також входить: підготовка, формування та направлення позовної заяви до суду, формування та направлення адвокатських запитів, вивчення судової практики щодо підстав оскарження в судовому порядку вимог податкового органу, участь в судових засіданнях та надання інших послуг юридичного характеру в рамках вказаного договору.
Загальна вартість послуг за період, вказаний в п.1 цього Акту становить 25 000,00 грн.
Дослідивши надані до суду докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд констатує, що він позбавлений можливості оцінити обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, співмірність послуг категорії складності цієї справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, оскільки у зазначених вище документах не зазначено види наданої професійної правничої допомоги, кількість витраченого часу та вартість часу роботи адвоката, не надано детального опису виконаних робіт.
Отже, зважаючи на вищевикладені обставини, суд погоджується з доводами відповідача про неспівмірність заявлених позивачем до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та про їх необґрунтованість.
До того ж, при вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою, суд враховує, що адміністративна справа №160/3481/22 в силу ч. 6 ст. 12 КАС України є справою незначної складності, що зумовило її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Крім того, суд зазначає, що спори даної категорії справ є типовими, підготовка таких позовних заяв не потребує значних зусиль та часу.
Таким чином, суд вважає, що визначена позивачем сума понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду справи №160/3481/22 у розмірі 25 000,00 грн. не є належним чином обґрунтованою та є завищеною у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг і витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
В той же час, оскільки позивач, у зв`язку із неправомірними рішеннями відповідача, була змушена звернутися до суду за захистом порушеного права, у зв`язку із чим нею було понесено витрати на професійну правничу допомогу, враховуючи принцип співмірності та задоволення позовних вимог, суд доходить висновку про необхідність присудження на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн., оскільки така вартість наданих адвокатом послуг є обґрунтованою та співмірною зі складністю справи, ціною позову та обсягом наданої адвокатом правничої допомоги.
Відтак, у стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу у сумі 23 000,00 грн. про відшкодування якої просив позивач, слід відмовити у зв`язку із їх не співмірністю.
Керуючись 242-246, 250 КАС України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1225-54/424У від 11.05.2019 р. на суму 21 030,90 грн., вимогу № Ф-1225-54/424У від 11.02.2020 р. на суму 8 262,54 грн. та вимогу №Ф-1225-54/424У від 08.02.2021 р.на суму 37 788,74 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя А.В. Савченко