Справа № 380/10638/21
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2022-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого-судді Потабенко В.А., розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - ГУ ДПС у Львівській області, відповідач), у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3228-50 від 06.11.2020 на суму 35588,74 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувана вимога не відповідає вимогам законодавства та складена з грубими порушеннями вимог нормативно-правових актів, що регулюють облік, нарахування та сплату ЄСВ. На думку позивача, податковим органом не проводилось перевірки стосовно позивача, не витребовувались документи щодо його діяльності, а відомості з інтегрованої картки платника та з Реєстру не входять до переліку «інші документи» як такі, що не підтверджують суми виплат (доходу). Жодних доказів несплати ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідачем в оскаржуваному рішенні не зазначено, як і не зазначено періоду, за який виникла заборгованість. У зв`язку з цим, вважає вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3228-50 від 06.11.2020 на суму 35588,74 грн. протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою судді від 06.07.2021 позовну заяву залишено без руху.

02.08.2021 за вх. № 55707 від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою судді від 06.09.2021 відкрито загальне позовне провадження у даній справі та поновлено позивачу строк звернення до суду з позовом про визнання .

13.10.2021 від відповідача області надійшов відзив на позовну заяву (вх. №74262). Представник відповідача зазначив, що згідно облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів станом на 31.10.2020 у позивача обліковується податковий борг по ЄСВ в розмірі 35588,74 грн. Вказує, що на підставі цих даних ГУ ДПС у Львівській області відповідно до вимог чинного законодавства сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3228-50 від 06.11.2020 на суму 35588,74 грн., яку в належний спосіб надіслано на адресу ОСОБА_1 зазначив, що ст. 67 Конституції України покладено обов`язок на осіб, які отримують доходи від трудової, інтелектуальної і творчої діяльності, а також з інших джерел, сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Тому контролюючий орган правомірно сформував оскаржувану податкову вимогу, у зв`язку з чим вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Протокольною ухвалою суду від 11.05.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Крім того, ухвалою від 17.11.2021 судом застосовано заходи забезпечення позову у вигляді зупинення стягнення у виконавчому провадженні ВП № 65364049, що перебуває в провадженні Сихівського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3228-50 від 06.11.2020 на суму 35588,74 грн.

В судове засіданні 31.05.2022 позивач та його представник не з`явились, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Жодних клопотань, пов`язаних з розглядом справи суду не направили.

Представник відповідача в судовому засіданні 31.05.2022 позовні вимоги заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просила суд у задоволені позову відмовити повністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає, що неявка позивача та його представника в судове засідання не перешкоджає розгляду справи, відтак, продовжує розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.

Протокольною ухвалою суду від 31.05.2022 вирішено продовжити розгляд справи в письмовому провадженні.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, викладені у заявах по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , перебував на обліку в органах доходів і зборів як фізична особа - підприємець з 02.10.2007 за № 19076, номер державної реєстрації 0027216 від 01.10.2007.

31.05.2021 підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 припинено, але позивача не знято з державної реєстрації в зв`язку з наявністю боргу.

ГУ ДПС у Львівській області 06.11.2021 сформовано вимогу № Ф-3228-50 про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ в сумі 35588,74 грн.

Вважаючи спірну податкову вимогу протиправною, позивач звернувся до суду з позовом про її скасування.

При вирішенні спору, суд застосовує наступні норми права.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до підп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Згідно п. 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що надано визначення поняттям: застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у п.1 (крім абзацу сьомого), ч.1 ст. 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у п. 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч.1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Крім того, відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відповідно до вимог п.п. 6, 7 ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та розділу VI Інструкції «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція №449), органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування» та п. 3 Розділу VI Інструкції №449 визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієїІнструкції (для платника - фізичної особи).

Аналіз наведених норм права вказує, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Представник позивача при обґрунтуванні позовних вимог в підготовчих засіданнях зазначав, що ОСОБА_1 фактично підприємницьку діяльність не здійснював, водночас, в період 2018-2021 р.р. перебував у трудових відносинах та за нього сплачувався єдиний внесок роботодавцем.

З цього приводу суд зазначає, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не врегульовано.

Системний аналіз норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Інструкції №449 свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи викладене, можна дійти висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на якому наполягає ГУ ДПС, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають і у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 (справа №160/3114/19) та надалі підтримана у постановах від 04.12.2019 (справа №440/2149/19), від 23.01.2020 у справі №480/4656/18.

Однак, суд наголошує, що про застосування викладеної вище позиції Верховного Суду може йти мова лише при реальній сплаті єдиного внеску за особу, яка є одночасно і фізичною особою-підприємцем, роботодавцями.

Факт сплати єдиного внеску за особу, що перебуває у трудових відносинах і отримує відповідну заробітну плату, повинен бути підтверджений належними та відповідними доказами, а саме витягом з реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальні відомості про застраховану особу) форми ОК-7.

Суд зазначає, що ним витребовувались у позивача докази на підтвердження факту його працевлаштування у період 2018-2021 р.р. та, відповідно, на підтвердження факту сплати за нього єдиного внеску форми ОК-7.

Однак, такі надані не були.

Жодних інших доказів, які б вказували на факт сплати за позивача та/або самим позивачем у цей період єдиного внеску матеріали справи не містять.

Натомість, матеріали справи містять докази того, що у ОСОБА_1 за період 2018-2021 р.р. згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів станом на 31.10.2020 обліковується податковий борг по єдиному внеску в розмірі 35588,74 грн.

Крім того, згідно інформації, наданої начальником Львівської ДПІ ГУ ДПС у Львівській області, позивач в період 2017-2021 р.р. доходів не отримував.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач, як фізична особа-підприємець, є застрахованою особою, а, відтак, зобов`язаний був сплачувати єдиний внесок за себе в період, за який винесена оскаржувана вимога (2018-2021 р.р.) в розмірі не менше мінімального.

Чого, однак, не робив.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо безпідставного визначення йому недоїмки зі сплати єдиного внеску за вказаний вище період.

Суд звертає увагу на ч.ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України, які визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі «Vдstberga Taxi Aktiebolag and Vulic» проти Швеції» Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

Тобто, довести факт сплати за себе єдиного внеску належало саме позивачу.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють. В контексті зазначеного, суд звертає увагу на наступне.

Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 09.12.1994 № 18390/91), вказав, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція) не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

В рішенні «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005) Суд також звернув увагу на те, що ст. 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Підсумовуючи свої висновки, суд дійшов переконання, що податкова вимога ГУ ДПС у Львівській області №Ф-3228-50 від 06.11.2020 на суму 35588,74 грн. є правомірною та не підлягає скасуванню.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідач надав належних доказів на підтвердження обґрунтованості винесення оскаржуваної податкової вимоги. Водночас, доводи позивача, зазначені у позовній заяві та інших заявах по суті справи, є необґрунтованими та не підтвердженим матеріалами справи.

Враховуючи викладене та зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Щодо судового збору, то такий за правилами, встановленими ст. 139 КАС України, слід залишити за позивачем.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 6 ст. 157 КАС України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У випадку ухвалення рішення щодо відмови у задоволенні позову заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.,

Зважаючи на те, що в даній справі суд дійшов висновку про відмову позивачу у задоволенні позову, застосовані ухвалою суду від 17.11.2021 заходи забезпечення позову у вигляді зупинення стягнення у виконавчому провадженні ВП № 65364049, що перебуває в провадженні Сихівського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3228-50 від 06.11.2020 на суму 35588,74 грн., слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 72-77, 132, 134, 139, 157, 205, 241-246, 250, 255, 295, підп.15.5 п.15 «Перехідних положень» КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Застосовані ухвалою суду від 17.11.2021 заходи забезпечення позову у вигляді зупинення стягнення у виконавчому провадженні ВП № 65364049, що перебуває в провадженні Сихівського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3228-50 від 06.11.2020 на суму 35588,74 грн. скасувати.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 17.06.2022.

Суддя Потабенко В.А.