Справа № 380/16917/21
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2022-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2022 року

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сакалоша В.М. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Офісу Генерального прокурора (01011, м.Київ, вул. Різницька 13/15), з вимогами:

- визнати дії Офісу Генерального прокурора щодо зменшення мені розміру компенсації за невикористані дні відпусток протиправними та зобов`язати Офіс Генерального прокурора виплатити позивачу різницю між фактично виплаченою компенсацією за невикористані дні відпусток та належною до виплати мені компенсацією на загальну суму 808900,39 грн;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за весь час затримки з 01.01.2020 по день фактичного розрахунку із розрахунку 2101,56 грн. за кожен день затримки розрахунку.

В обґрунтування позову зазначено про те, що при звільненні з військової служби позивача з ним не проведено повний розрахунок належних йому виплат. Позивач також вважає, що відповідачем невірно застосовано законодавство при нарахуванні йому одноразової грошової допомоги у разі звільнення зі служби та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки. Зокрема, компенсація за невикористані календарні дні відпустки позивачу повинна була визначатися з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні дванадцять місяців, з урахуванням надбавок і доплат, а грошова допомога при звільненні - з середнього розміру грошового забезпечення з останні два місяці, що передували звільненню позивача з органів прокуратури. На звернення позивача щодо здійснення перерахунку належних позивачу сум відповідач повідомив про відсутність підстав для його проведення. Оскільки вказаними діями відповідач порушив права позивача, він звернувся до суду із цим позовом. Також враховуючи приписи ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, позивач вважає, що має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду провадження у справі відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на день звільнення з військової служби (31.12.2019) складався з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням підполковника юстиції та надбавок: за виконання особливо важкої роботи, за вислугу років, за роботу в умовах режимних обмежень, щомісячної премії та становить 37 516,50 грн. Отже, грошова компенсація ОСОБА_1 за невикористані дні основної щорічної відпустки, додаткової відпустки за стаж в органах прокуратури, додаткової відпустки як учаснику бойових дій складає 159 747, 68 грн. (37 516,50 грн. (місячне грошове забезпечення)/31 день) х 132 невикористані дні відпусток). При звільненні з військової служби у грудні 2019 року ОСОБА_1 у повному обсязі виплачена вищевказана грошова компенсація, що підтверджується розрахунковим листом за грудень 2019 року.

Від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якій просить позов задовольнити з мотивів наведених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм правову оцінку.

Наказом Генерального прокурора України № 449-вк від 24.06.2019 підполковника юстиції ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.

Наказом Генерального прокурора №1189-вк від 20.12.2019, прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України підполковника юстиції ОСОБА_1 з 31.12.2019 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), виключено із списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення та направлено особову справу до Личаківсько-Залізничного об`єднаного районного військового комісаріату міста Львова.

При звільненні департаментом планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 виплачена грошова компенсація за невикористані дні основної щорічної відпустки, додаткової відпустки за стаж в органах прокуратури, додаткової відпустки як учаснику бойових дій, що в цілому складали 132 дні на загальну суму 159 747,68.

Позивач звернувся до Офісу Генерального прокурора з запитом на отримання публічної інформації щодо кількості днів та суми компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки, додаткової відпустки за стаж в органах прокуратури, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 18 жовтня 2016 року по 31 грудня 2019 року, а також за інформацію про загальну кількість років, місяців, що зараховані до страхового стажу за час проходження військової служби у військовій прокуратурі.

Листом № 27/3-446вих-21 відповідач зазначив, що позивачу при звільненні нараховано 132 невикористаних дні відпусток, надано копію розрахункових листів за період з жовтня 2016 року по грудень 2019 року. А також повідомлено, що станом на 04.12.2019 вислуга позивача становить 15 років 7 місяців 9 днів.

Позивачем на адресу Офісу Генерального прокурора скеровано запит відповідно до Закону України «Про звернення громадян» щодо перерахунку виплачених компенсацій за невикористані дні відпусток та вихідної допомоги при звільненні з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 та наказу Міністра оборони від 07.06.2018 № 260.

29.03.2021 на поштову адресу Позивача надійшов лист відповідь з Офісу Генерального прокурора від 25.03.2021 № 21-794вих-21, щодо розгляду звернення та повідомлення, що нарахування та виплата при звільненні з Генеральної прокуратури України одноразової грошової допомоги, компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснено з додержанням норм чинного законодавства України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІІ).

Відповідно до статті 40 цього Закону гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до Законів України, «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).

Розділом II цього Закону встановлені права військовослужбовців, зокрема, щодо використання щорічних основних відпусток та отримання відповідної компенсації при звільненні у разі невикористання вказаної відпустки.

При визначенні права на отримання компенсації за невикористану щорічну відпустку минулих років при звільненні необхідно виходити із того, що позивач не втратив право на час звільнення в 2019 році отримати всі дні невикористаної щорічної основної відпустку за минулі роки.

Судом встановлено, що впродовж служби у військовій прокуратурі з позивачеві надавалася щорічна відпустка в поточних роках за минулі роки, що підтверджується копіями наказів відповідача долучених до матеріалів справи.

Абзацом 3 п. 14. ст. 10-1 Закон №2011-ХІІ визначено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

При визначенні за позивачем права на отримання компенсації за всі дні невикористаної щорічної відпустки необхідно виходити з того, що пунктом 21 ст. 10-1 Закону № 2011-XII встановлено, що у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням особливого періоду, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців обєднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.

Тобто, Закон передбачає надання щорічної відпустки впродовж року терміном 90 днів за минулі роки у разі їх ненадання під час дії особливого періоду.

Відповідно до п. 15 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення) з громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - контракт про проходження військової служби) - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

04.02.2015 Міністерством оборони України укладено письмову угоду (контракт) з ОСОБА_1 про проходження військової служби у Збройних Силах України.

За умовами контракту держава в особі її органів в даному випадку Генеральна прокуратура України до якої було відряджено позивача для проходження військової служби, зобов`язалась відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження служби останнього та забезпечити додержання і не порушення його прав, в тому числі належної виплати грошового забезпечення.

Пунктом 242 Положення визначено що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Пунктом 7 Контракту передбачено, що у разі порушення умов, визначених Контрактом, сторони несуть відповідальність згідно із законом.

З урахуванням того, що Генеральна прокуратура України (на даний час Офіс Генерального прокурора) з 13.12.2019 і по даний час не повністю проведено виплату грошового забезпечення при звільненні з військової служби ОСОБА_1 (808900,39 грн. - компенсація при звільненні за всі дні невикористаної щорічної відпустки), позивач набув право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до повного розрахунку виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України, ст. 6 КАС України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття власності, яке міститься у ч. 1 ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як майнові права і, таким чином, як власність.

Відповідно до пункту Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011: Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби в Збройних Силах України (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими військовослужбовцем, а відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум не врегульовано, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпПУ як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України.

За правилами статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Вказані доводи, щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України викладеною у постанові від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 щодо не проведення розрахунку при звільненні з публічної служби в органах внутрішніх справ.

Отже, на час виключення із списків особового складу (13.12.2019) спір про розмір належної позивачеві компенсації за невикористані дні щорічної відпустки не існував, більше того, позивачем погоджено розрахунок при звільненні.

Однак відповідач змінив своє рішення в односторонньому порядку, зменшив розмір належного ОСОБА_1 розрахунку при звільненні не провівши своєчасно виплату узгодженої суми, а тому суд дійшов висновку, що порушення прав позивача мало місце з дня виключення такого із списків особового складу (13.12.2019).

Крім того, щодо позовної вимови про зобовязання відповідача виплатити позивачеві компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Однак, у даному випадку, не буде втручанням суду у дискреційні повноваження відповідача, а буде обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки позивач звертався до відповідача з даного питання, проте відповідач протиправно надав позивачеві відмову.

Таким чином, єдиним правильним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 компенсацію при звільненні за всі дні невикористаної щорічної відпустки в розмірі 808900,39 грн.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги належить задовольнити.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а також з огляду на положення ст. 139 КАС України, судові витрати з відповідача на користь позивача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 132, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати дії Офісу Генерального прокурора щодо зменшення мені розміру компенсації за невикористані дні відпусток протиправними та зобов`язати Офіс Генерального прокурора виплатити позивачу різницю між фактично виплаченою компенсацією за невикористані дні відпусток та належною до виплати мені компенсацією на загальну суму 808900,39 грн.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки з 01.01.2020 по день фактичного розрахунку із розрахунку 2101,56 грн. за кожен день затримки розрахунку.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Сакалош В.М.