Справа № 300/4583/21
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2022-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/4583/21 пров. № А/857/23615/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року (головуючого судді Матуляка Я.П., ухвалене в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Івано-Франківськ) у справі №300/4583/21 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування наказу, скасування податкового повідомлення-рішення та рішення про застосування фінансових санкцій,-

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 25.08.2021 звернулася в суд з позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 19.04.2021 за № 697-п «Про проведення фактичної перевірки», скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 13.05.2021 за № 002775/0706 та скасувати рішення про застосування фінансових санкцій відповідача від 13.05.2021 за № 002776/0706.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вказує серед іншого, що у наказі відповідача №697-п від 19.04.2021 відсутні будь-які посилання на конкретні підстави призначення перевірки, окрім як на норму, що регулює питання призначення перевірки - підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України: у наказі не відображено, в рамках яких заходів контролюючого органу встановлено невідповідність діяльності вимогам чинного законодавства, що свідчить про відсутність дійсних, фактичних підстав для його прийняття та необхідності здійснення податкового контролю за діяльністю позивача у формі фактичної перевірки. Так, у спірному наказі визначено посадових осіб органу доходів і зборів яким доручено провести перевірку, адресу здійснення господарської діяльності позивача, підстави для здійснення контрольного заходу (з якими не погоджується позивач, що відображено у позовній заяві) та термін проведення перевірки. Також зазначає, що зі змісту перевірки вбачається, що 08.10.2020, 10.10.2020, 07.11.2020, 12.12.2020 через реєстратори розрахункових операцій було проведено розрахункові операції з реалізації підакцизної групи товарів (алкогольні напої та тютюнові вироби) без використання режиму попереднього програмування із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД, проте посилання на чеки про проведення таких операцій в акті перевірки відсутні, також до матеріалів перевірки паперові копії таких чеків не долучено. Проте до відзиву відповідачем уже надано витяги незрозумілого змісту, дані заводського номеру реєстратору розрахункових операцій, дати операції, найменування товару, ціни товару, та інші дані, проте з жодної графи не вбачається доказів проведення розрахункової операції з реалізації підакцизної групи товарів (алкогольні напої та тютюнові вироби) без використання режиму попереднього програмування із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД, вказані витяги не містять граф коду УКТ ЗЕД, а чек про проведення розрахункової операції у паперовому вигляді (зокрема, у вигляді завіреної копії) не надано, що виключає доведеність наявності порушення. Судом першої інстанції встановлено, що дане порушення підтверджується лише актом перевірки та витягом з інформаційної бази даних, відтак контролюючим органом не надано належних доказів проведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмних реєстраторів розрахункових операцій без використання режиму програмування найменування кожного підакцизного товару із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД. Зважаючи на підпункт 20.1.9 пункт 20.1.9 статті 20 ПК України, податковий орган має право вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки. У результаті дослідження вказаних положень змістом (особливістю) фактичної перевірки є перевірка дотримання суб`єктом господарювання вимог закону саме на поточний момент (фактичний момент перевірки), це корелюється із правом податківців прийти на перевірку без попередження у будь-яку годину доби, згідно робочого графіка підприємця. Однак, перевірка РРО за минулий період часу носить характер документальної перевірки, а тому такі дії, не можуть вчинятися в рамках фактичної перевірки та слугувати підставою для застосування штрафних санкцій. Позивач також звертає увагу той факт, що правопорушення, на яке посилається податковий орган, нібито мало місце у період 2020 року, а фактична перевірка призначена та проведена у квітні 2021 року. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 27.03.2018 у справі №805/4067/17-а. Отже, на час призначення перевірки та її проведення порушення Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» вже було відсутнє, про що податковому органу було відомо. Проте положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» чітко не визначають самого порядку ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, а лише вказують на обов`язок суб`єктів підприємницької діяльності на ведення такого обліку. Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що Порядок ведення обліку товарних запасів для фізичних осіб-підприємців, у тому числі єдиного податку, затверджено Мінфіном наказом від 03.09.2021 №496, відтак до вересня місяця 2021 року порядок ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації був відсутній. До документів, що є підставою для оприбуткування товару, як правило, належать накладні, податкові накладні та товарно-транспортні накладні. Такі документи є підставою для внесення запасів до облікових бухгалтерських реєстрів та підтвердження права власності на них. Сама по собі відсутність на час перевірки контролюючим органом накладних за місцем реалізації чи зберігання товарів, за умови, що ці товари належним чином обліковані відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не є підставою для застосування фінансової санкції, передбаченої статтею 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». Відтак висновок податкового органу про не оприбуткування товару ґрунтується лише на підставі вибіркової фіксації фактичних залишків товару. Факту реалізації вказаного товару податковим органом не зафіксовано, як і не зафіксовано факт ненадання документів, які підтверджують облік товарів, що знаходиться у місці продажу. Стаття 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» передбачає, що визначені нею санкції підлягають застосуванню до суб`єктів господарювання у разі здійснення ними торгівлі (продажу) алкогольними напоями за цінами, нижчими за встановлені мінімальні, що, у свою чергу, передбачає необхідність встановлення контролюючим органом факту такого продажу, тобто передачі права власності на такі товари іншій особі, що узгоджується з постановою Верховного Суду від 09.03.2021 у справі №1940/1355/18. Контролюючим органом безпосередньо під час проведення фактичної перевірки зазначеного порушення не встановлено, а посилання на проведення таких операцій у 2020 року є безпідставним з огляду на їх скасування як помилково проведеної через РРО суми розрахунку, що теж не спростовано ні рішенням суду, ні відповідачем.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №300/4583/21 та ухвалою суду від 15.04.2022 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу від 19.04.2021 за №697-п «Про проведення фактичної перевірки» та направлень на перевірку №853 та №854 від 19.04.2021, посадовими особами відповідача проведено фактичну перевірку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого по АДРЕСА_1 , що належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (а.с.8,64,65).

За результатами перевірки складено акт (довідку) про результати фактичної перевірки від 19.04.2021 за №2204/09/15/РРО/ НОМЕР_1 та встановлено наступні порушення: проведення розрахункової операції через РРО без використання режиму попереднього програмування коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД, для підакцизних товарів (в період з 08.10.2020 по 13.03.2021 проводилася реалізація алкогольних напоїв та тютюнових виробів без зазначення коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД), чим порушено п.11 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»; порушення порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, здійснення продажу товарів, які не обліковані в установленому порядку, не відображення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації у книзі обліку доходів і витрат; роздрібна торгівля алкогольними напоями вітчизняного виробництва за цінами нижчими від встановлених мінімальних роздрібних цін на такі напої (а.с.9-12).

За наслідками проведеної перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 13.05.2021 за № 002775/0706 та рішення про застосування фінансових санкцій від 13.05.2021 за № 002776/0706 (а.с.24,25).

24.05.2021 позивачем подано до Державної податкової служби України скаргу на вказані рішення, яка згідно рішення про результати розгляду скарги від 06.08.2021 за №18166/6/99-00-06-03-02-06, залишена без задоволення (а.с.27-34).

Вважаючи наказ від 19.04.2021 за № 697-п, податкове повідомлення-рішення від 13.05.2021 за № 002775/0706 та рішення про застосування фінансових санкцій від 13.05.2021 за № 002776/0706 протиправними, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до підпункту 19-1.1.16 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України (далі ПК України) контролюючі органи здійснюють заходи щодо запобігання та виявлення порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та пального.

У відповідності до підпунктів 20.1.4, 20.1.13 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; доступу під час проведення перевірок до територій, приміщень (крім житла громадян) та іншого майна, що використовуються для провадження господарської діяльності та/або є об`єктами оподаткування, або використовуються для отримання доходів (прибутку), або пов`язані з іншими об`єктами оподаткування та/або можуть бути джерелом погашення податкового боргу.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з пунктами 61.1, 61.2 статті 61 ПК України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Податковий контроль здійснюється органами, зазначеними у статті 41 цього Кодексу, в межах їх повноважень, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 62.1 статті 62 ПК України визначено, що податковий контроль здійснюється, зокрема, шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) (підпункт 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України).

Згідно з підпунктами 80.2.2 та 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів; у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.

Пунктом 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: - направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; - копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; - службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Згідно з пунктом 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка. Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, або особами, уповноваженими на це у встановленому порядку, у строки, визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати. Акт перевірки - документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.

Отже, факт порушення податкового законодавства може бути встановлений не інакше як за результатами перевірки платника податків, за результатами якої складається акт.

Судом встановлено, що перевірка проведена на підставі наказу від 19.04.2021 №697-п «Про проведення фактичної перевірки» та направлень на перевірку №853 та №854 від 19.04.2021, за наслідками якої прийнято оскаржувані рішення, а до початку проведення фактичної перевірки, працівниками Головного управління ДПС в Івано-Франківській області пред`явлено позивачу службові посвідчення та направлення на перевірку, що підтверджується підписом у відповідних направленнях (аркуші справи 64, 65).

Як підставу, в оскаржуваному наказі від 19.04.2021 №697-п «Про проведення фактичної перевірки», Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області визначено підпункти 80.2.2., 80.2.5. пункту 80.2 статті 80 ПК України (аркуш справи 8). Також судом встановлено, що в наказі №697-п від 19.04.2021 та направленнях на перевірку №853 та №854 від 19.04.2021 визначено мету перевірки, її об`єкт, зазначено строк її проведення.

Разом з цим позивач вказує на порушення контролюючим органом організації і проведення фактичної перевірки, оскільки наказ Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 19.04.2021 №697-п, не містить конкретних підстав (обставин), які зумовили призначення цієї перевірки, окрім посилання на норми статті 80 ПК України.

Досліджуючи такі доводи позивача, суд вважає за необхідне врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08.09.2021 у справі №816/228/17, відповідно до якого: «у разі якщо контролюючий орган був допущений до проведення перевірки на підставі наказу про її проведення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права платника податків, оскільки скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права. Неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.».

Позивач при зверненні до суду із позовом у справі, яка розглядається, серед інших доводів, обґрунтовує протиправність оскаржених рішень також через призму незаконності дій податкового органу при організації і проведенні перевірки, що виключає правомірність прийнятих за її результатами актів індивідуальної дії.

Але одночасно позивачем ця підстава позову визначена і як самостійний предмет позову, а саме визнання протиправним і скасування наказу про проведення фактичної перевірки. При цьому, прийняття відповідачем протиправного наказу, на думку позивача, і є вищезгаданими процедурними порушеннями, що має бути наслідком скасування як наказу про проведення фактичної перевірки, так і податкового повідомлення-рішення і рішення про застосування фінансових санкцій.

Зі змісту оскаржуваного наказу та направлень на перевірку, судом уже встановлено, що правовою підставою для проведення перевірки є підпункти 80.2.2., 80.2.5. пункту 80.2 статті 80 ПК України.

Системний аналіз підпункту 80.2.5. пункту 80.2 статті 80 ПК України передбачає альтернативні підстави проведення фактичної перевірки, які можуть застосовуватися як в сукупності, так і кожна окремо, а саме: - у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами - лічильниками; - здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Тобто, здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального є самостійною обставиною, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання та не вимагає наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства.

У даному випадку, достатньо факту покладення на контролюючий орган здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (виробництво і обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального).

Зазначений висновок узгоджується із правовими позиціями, висловленими в постановах Верховного Суду від 12.08.2021 у справі №140/14625/20, від 10.04.2020 у справі №815/1978/18, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Судом встановлено, що перевірка проведена 19.04.2021 у приміщенні магазину «Авіатор» по вул. Чорновола, 130 у м. Івано-Франківську в присутності позивача, яка до перевірки надала необхідні документи, пояснення щодо виявлених порушень, а по її закінченні, ознайомилась зі змістом акту перевірки, підписала необхідні додатки, та зазначила, що зауваження до акту перевірки будуть надані додатково.

Як наслідок, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позов в частині визнання протиправним та скасування наказу №697-п від 19.04.2021, не підлягає до задоволення, а доводи позивача щодо протиправності наказу та проведеної фактичної перевірки не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими.

Щодо доводів апелянта про оскарження податкового повідомлення-рішення від 13.05.2021 за № 002775/0706, яким до неї застосовано штрафну санкцію в розмірі 14264,00 грн., а саме: проведення розрахункової операції через РРО без використання режиму попереднього програмування коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД, для підакцизних товарів в період з 08.10.2020 по 13.03.2021; порушення порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, здійснення продажу товарів, які не обліковані в установленому порядку, не відображення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації у книзі обліку доходів і витрат, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до пункту 11 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 за №265/95-ВР (далі - Закон №265/95-ВР в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані проводити розрахункові операції через реєстратори розрахункових операцій з використанням режиму попереднього програмування найменування (для пального із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД), цін товарів (послуг) та обліку їх кількості та вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.

Пунктом 6 статті 17 Закону №265/95-ВР встановлено, що за порушення вимог цього Закону до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних контролюючих органів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах - триста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі проведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмних реєстраторів розрахункових операцій без використання режиму програмування найменування кожного підакцизного товару із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД, ціни товару та обліку його кількості.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Закону №265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок; надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти).

Крім того, статтею 16 ПК України встановлено обов`язок платника податків вести облік доходів та витрат.

Згідно статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат, у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати (пункт 177.10 статті 177 ПК України).

Наказом Міністерства доходів і зборів України №481 від 16.09.2013 затверджено Порядок ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, які обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність та Форму книги обліку доходів і витрат (далі - Порядок №481).

Згідно пункту 1 Порядку №481, фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (надалі по тексту також - само зайняті особи), зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат (надалі по тексту також - Книга), у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.

Підпункти 5 і 6 пункту 6 Порядку №481 вказують, що самозайняті особи заносять до Книги відомості в такому порядку, що у графі 5 зазначаються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, що безпосередньо пов`язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг. У графі 6 відображається сума витрат, які документально підтверджені та безпосередньо пов`язані з отриманням доходу за підсумками дня.

Як встановлено перевіркою, вартість товарів отриманих для реалізації, які не обліковані в установленому порядку, не відображені в обліку товарних запасів за місцем їх реалізації у книзі обліку доходів і витрат становить 4582,0 грн.

Згідно з пунктом 12 статті 3 Закону №265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.

При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам під час проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), які підтверджують облік та походження товарів, що на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).

Відповідно до статті 20 Закону №265/95-ВР до суб`єктів господарювання за здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що позивачем проводилася реалізація алкогольних напоїв та тютюнових виробів без зазначення коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД, а саме: 08.10.2020 о 11:13 год. реалізовано пиво «Чернігівське світле» по ціні 32,0 грн.; 10.10.2020 о 19:31 год. реалізовано одну пляшку горілки «Медофф класік» 0,375 л. 40% по ціні 67,0 грн.; 07.11.2020 о 16:24 год. реалізовано одну пачку сигарет «Стронг Армейск» по ціні 32,0 грн.; 12.12.2020 о 14:11 год. реалізовано одну пляшку пива «Зіберт» 0,5 л. по ціні 13,0 грн.; 13.03.3021 о 16:16 год. реалізовано одну пляшку горілки «Хлібний дар пшенична» 0,18 л. по ціні 36,0 грн., чим порушено пункт 11 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», що підтверджується актом перевірки та витягом з інформаційної бази даних (аркуші справи 9-12, 63).

Незважаючи на наявність таких письмових доказів, пояснень відповідача, зафіксованих в акті перевірки обставин, позивач на спростування вказаного не подала суду оригінали або засвідчені належним чином копії спірних фіскальних чеків із даними про продаж коментованого товару із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно з УКТЗЕД.

Крім цього, у суду відсутні будь які відомості про некоректну роботу (функціонування) реєстратора розрахункових операцій чи формування ним з жовтня 2020 року по березень 2021 року та відомостей із помилковими даними щодо фіксації та/або занесення неточної (помилкової) інформації щодо фіскальних чеків за коментований період.

Вказані обставини підтверджують проведення позивачем розрахункових операцій через реєстратор розрахункових операцій без використання режиму програмування із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно з УКТЗЕД при реалізації підакцизної групи товарів.

Також судом встановлено, що вартість товарів для реалізації, які не обліковані в установленому порядку, не відображені в обліку товарних запасів за місцем їх реалізації у книзі обліку доходів і витрат становить 4582 грн. (аркуші справи 66-67).

Таким чином правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13.05.2021 за № 002775/0706.

Щодо доводів апелянта про оскарження рішення про застосування фінансових санкцій від 13.05.2021 за № 002776/0706, яким до позивача застосовано штрафну санкцію в розмірі 10000,00 грн., за порушення статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», а саме роздрібна торгівля алкогольними напоями вітчизняного виробництва за цінами нижчими від встановлених мінімальних роздрібних цін на такі напої, то колегія суддів враховує наступне.

Згідно статті 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 19.12.1995 за №481/95-ВР (далі - Закон №481/95-ВР) алкогольні напої - це продукти, одержані шляхом спиртового бродіння цукровмісних матеріалів або виготовлені на основі харчових спиртів з вмістом спирту етилового понад 0,5 відсотка об`ємних одиниць, які зазначені у товарних позиціях 2203, 2204, 2205, 2206 (крім квасу «живого» бродіння), 2208 згідно з УКТ ЗЕД, а також з вмістом спирту етилового 8,5 відсотка об`ємних одиниць та більше, які зазначені у товарних позиціях 2103 90 30 00, 2106 90 згідно з УКТ ЗЕД; роздрібна торгівля - діяльність по продажу товарів безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб`єктах господарювання (у тому числі іноземних суб`єктах господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) громадського харчування; мінімальні роздрібні ціни на алкогольні напої - ціни, які визначаються виходячи з мінімальних оптово-відпускних цін на цю продукцію та торговельної надбавки.

Частиною 10 статті 18 Закону №481/95-ВР визначено, що право встановлювати мінімальні оптово-відпускні та роздрібні ціни на алкогольні напої надане Кабінету Міністрів України.

На виконання вказаних положень Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30.10.2008 за №957 «Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв» (далі - Постанова №957 в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до примітки 1 Постанови №957, мінімальні оптово-відпускні і роздрібні ціни під час реалізації (продажу) горілки та лікеро-горілчаних виробів, віскі, рому та інших спиртових дистилятів та спиртних напоїв, одержаних шляхом перегонки зброджених продуктів з цукрової тростини, джину та ялівцевої настоянки, коньяку (бренді) три зірочки, коньяку (бренді) чотири зірочки, коньяку (бренді) п`ять зірочок, інших спиртових дистилятів та спиртових напоїв, у тому числі бренді ординарного, горілки виноградної, інших зброджених напоїв, сумішей із зброджених напоїв та сумішей зброджених напоїв з безалкогольними напоями різного вмісту спирту в тарі різної місткості визначаються як добуток відповідних затверджених мінімальних цін, міцності за об`ємом (у відсотках) і місткості тари (у літрах), поділений на 100 відсотків.

Згідно з Постановою №957 мінімальна роздрібна ціна однієї пляшки горілки ємкістю 0,25 л 40% становить 44,70 грн.

Абзацом 17 частини 2 статті 17 Закону №481/95-ВР передбачено, що до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової або роздрібної торгівлі коньяком, алкогольними напоями, горілкою, лікеро-горілчаними виробами та вином за цінами, нижчими за встановлені мінімальні оптово-відпускні або роздрібні ціни на такі напої - 100 відсотків вартості отриманої партії товару, розрахованої виходячи з мінімальних оптово-відпускних або роздрібних цін, але не менше 10000 гривень.

Згідно з підпунктом 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 ПК України продаж (реалізація) товарів будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Таким чином, диспозиція статті 17 Закону №481/95-ВР передбачає, що визначені нею санкції підлягають застосуванню до суб`єктів господарювання у разі здійснення ними торгівлі (продажу) алкогольними напоями за цінами, нижчими за встановлені мінімальні, що, у свою чергу, передбачає необхідність встановлення контролюючим органом факту такого продажу, тобто передачі права власності на такі товари іншій особі.

Відтак розмір санкції застосованої до позивача оскаржуваним рішенням становить 10000 грн.

Так, в акті перевірки зафіксовано, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 здійснено реалізацію згідно контрольної стрічки 02.09.2020 о 14:09 год. одну пляшку горілки «Наша марка класична» 0,25л. 40% по ціні 41,0 грн.; 16.07.2020 о 14:16 год. реалізовано одну пляшку горілки «Воздух» 0,25л. 40% по ціні 43,0 грн.; 09.09.2020 о 16:48 год. реалізовано одну пляшку горілки «Малинівка святкова» 0,25 л. 40% по ціні 44,0 грн. (аркуш справи 63), тобто на думку контролюючого органу за цінами, нижчими за встановленими Постановою № 957.

Матеріалами справи підтверджується, що посадовими особами відповідача при проведенні фактичної перевірки використано інформацію із внутрішньої системи збору і зберігання звітних даних щодо переліку проданих товарів з порушенням цін на алкоголь, а позивач не спростовує як таку обставину реалізації у вересні 2020 року горілки, мова про яку йдеться в акті перевірки.

Посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.03.2018 у справі №805/4067/17-а є необгрунтованими, оскільки рішення прийнято не судом касаційної інстанції, а судом першої інстанції Донецьким окружним адміністративним судом, яке не переглянуто Верховним Судом по суті, а отже і не є обов`язковим до застосування при вирішенні спірних правовідносин.

На підставі встановлених обставин та підтверджуючих доказів, колегія суддів дійшла висновку, що, враховуючи доведеність факту продажу в магазині позивачки алкогольних напоїв за ціною нижчою за мінімальну, визначену законодавством, відповідачем правомірно застосовано штрафні санкції, встановлені абзацом 18 частини 2 статті 17 Закону №481/95-ВР у мінімальному розмірі 10000,00 гривень.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відображені в акті перевірки факти допущення позивачем порушень підтверджені належними та достатніми доказами, та не спростовані позивачем. Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 року у справі №300/4583/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль