Справа № 200/8862/20-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2022-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2022 року Справа№200/8862/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

28 вересня 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі відповідач, Маріупольське ОУ ПФУ), в якому позивач просила:

- визнати протиправною бездіяльність Маріупольського ОУ ПФУ, яка полягає у невиплаті пенсії за період з 01 січня 2015 року по 14 вересня 2019 року;

- зобов`язати Маріупольське ОУ ПФУ поновити виплату пенсії за вказаний період.

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.

02 жовтня 2020 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановив строк для подання відзиву на позовну заяву; витребував у відповідача докази.

Про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі сторони повідомлені в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС).

Відповідно до ч. 1 ст. 262 КАС розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження у випадках, визначених ст. 263 цього Кодексу, розпочинається через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (ч. 2 ст. 262 КАС).

17 червня 2022 року суд постановив ухвалу, якою допустив процесуальне правонаступництво на стороні відповідача, замінивши Маріупольське ОУ ПФУ на його правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі ГУ ПФУ в області).

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що є громадянкою України, якій довічно призначена пенсія за віком.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що в період з 01 січня 2015 року по 14 вересня 2020 року пенсійний орган не нараховував та не виплачував їй пенсію за відсутності підстав, передбачених ст. 49 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058).

Позивач зазначає, що 17 вересня 2019 року звернулася до Маріупольського ОУ ПФУ з заявою про поновлення виплати пенсії. Листом від 01 квітня 2020 року відповідач відмовив у виплаті пенсії за період з 01 січня 2015 року по 14 вересня 2019 року, обґрунтовуючи це тим, що позивач не надала документ про реєстрацію місця проживання.

Вважаючи такі дії (бездіяльність) відповідача протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Відповідач позов не визнав, надав відзив на позовну заяву.

Стверджував, що у спірних правовідносинах діяв в межах повноважень, в порядку та у спосіб, що визначені законодавством.

Відповідач зазначив, що з 14 січня 2014 року ОСОБА_1 призначена пенсія за віком на пільгових умовах за Списком № 1.

01 липня 2014 року позивач звернулася до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області (далі Лівобережне ОУ ПФУ м. Маріуполя) з заявою про виплату пенсії за шість місяців у зв`язку з виїздом до Республіки Білорусь.

Лівобережне ОУ ПФУ м. Маріуполя на підставі ст. ст. 47, 51 Закону № 1058 виплатило ОСОБА_1 пенсію за шість місяців (по 31 грудня 2014 року включно) та з 01 серпня 2014 року зняло позивача з обліку.

17 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Маріупольського ОУ ПФУ з заявою про прийняття її на облік з Російської Федерації. До заяви додала рішення управління пенсійного фонду м. Астрахань про відмову в призначенні пенсії, паспорт та довідку про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру з датою реєстрації місця проживання в м. Маріуполі 14 вересня 2019 року.

Маріупольське ОУ ПФУ покликалося на п. 4.2 Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1), та зазначало, що в управлінні не було інших відомостей щодо фактичного місця постійного проживання ОСОБА_1 , а також про отримання нею пенсії в Республіці Білорусь чи в Російській Федерації до 14 вересня 2019 року, а тому нарахування та виплата пенсії були поновлені з 14 вересня 2019 року, тобто з дати реєстрації місця проживання в м. Маріуполі.

Відповідач вказував на те, що 02 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Маріупольського ОУ ПФУ з заявою про перерахунок пенсії.

10 березня 2020 року за наслідками розгляду цієї заяви Маріупольське ОУ ПФУ прийняло рішення № 3092, яким відмовило позивачу в поновленні нарахування та виплати пенсії за минулий період з 01 січня 2015 року по 31 серпня 2019 року на підставі ст. 46 Закону № 1058 та п. 2.1 Порядку № 22-1 у зв`язку з тим, що позивач не надала оригінал довідки про місце проживання.

Відповідач доводив відсутність законних підстав для нарахування та виплати пенсії раніше дати реєстрації місця проживання позивача в м. Маріуполі.

Зауважував, що згідно з заявою ОСОБА_1 про виплату шести пенсій, остання виїхала до Республіки Білорусь, для поновлення виплати пенсії надала рішення про відмову в призначенні пенсії з м. Астрахань Російської Федерації. Зважаючи на це пенсійний орган припускав, що в період з 01 січня 2015 про по 14 вересня 2019 року позивач могла отримувати пенсію в Республіці Білорусь.

З огляду на викладене відповідач просив відмовити в позові.

Позивач надала відповідь на відзив, в якій зазначила, що Закон № 1058 не передбачає можливості призупинення виплати пенсії, яка призначена довічно.

Стверджувала, що на постійне місце проживання до іншої держави з України не виїжджала. Наголошувала, що будь-яких доказів її виїзду за кордон пенсійний орган не надав. Зазначала, що факт звернення до управління пенсійного фонду в Російській Федерації не є свідченням її виїзду на постійне проживання, тим більш, що в призначенні пенсії їй відмовлено через те, що вона не виїхала туди на постійне місце проживання. Докази отримання нею пенсії в Республіці Білорусь впродовж спірного періоду пенсійний орган також не надав.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На виконання вимог ст. 90 КАС суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено на підставі паспорта громадянина України № НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

До 27 червня 2014 року постійне місце проживання позивача було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; з 27 червня 2014 року вона була знята з реєстрації за цією адресою, про що свідчить талон зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання.

З 14 вересня 2019 року постійне місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить довідка про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 14 вересня 2019 року № .

Відповідач Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (ідентифікаційний код: 42171861) зареєстроване як юридична особа 31 травня 2018 року, про що свідчать відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДР).

Маріупольське ОУ ПФУ є правонаступником Управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя (ідентифікаційний код: 23346669; зареєстроване як юридична особа 12 липня 1994 року; державна реєстрація припинення проведена 28 серпня 2018 року) та Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області (ідентифікаційний код: 41250905; зареєстроване як юридична особа 31 березня 2017 року; державна реєстрація припинення проведена 27 вересня 2019 року).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2020 року № 925 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» вирішено реорганізувати деякі територіальні органи Пенсійного фонду України в Донецькій та Луганській областях шляхом приєднання до головних управлінь Пенсійного фонду України в Донецькій та Луганській областях за переліком згідно з додатком. У додатку в якості територіальних органів, що приєднуються до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій зазначені всі територіальні управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в Донецькій області, крім головного.

Наказом Пенсійного фонду України від 02 листопада 2020 року № 115 «Про заходи у зв`язку з реорганізацією деяких територіальних органів Пенсійного фонду України від 9 жовтня 2020 року № 925» начальникам Головних управлінь Пенсійного фонду України в Донецькій та Луганській областях наказано вчиняти дії, спрямовані на ліквідацію управлінь Пенсійного фонду України в районах, містах, а також об`єднаних управлінь Пенсійного фонду України, зокрема, щодо утворення та затвердження складу комісій з припинення управлінь Пенсійного фонду України в районах, містах, а також об`єднаних управлінь, зазначених у постанові Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2020 року № 925 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» та ін.

На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2020 року № 925 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» та Наказу Пенсійного фонду України від 2 листопада 2020 року № 115 «Про заходи у зв`язку з реорганізацією деяких територіальних органів Пенсійного фонду України» з 01 червня 2021 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області перейшли завдання та функції територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Донецькій області внаслідок їх реорганізації шляхом приєднання до Головного управління.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама собою повинна бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.

При цьому можна виділити дві форми адміністративного (публічного) правонаступництва: 1) фактичне (або компетенційне адміністративне правонаступництво), тобто таке, де вирішуються питання передачі фактичних повноважень від одного до іншого органу, посадової особи (або повноважень за компетенцією) та 2) процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво.

У разі ж відсутності правонаступників суд повинен залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач суд залучає іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача.

Отже, підставою для переходу адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень до іншого (набуття адміністративної компетенції) є події, що відбулися із суб`єктом владних повноважень.

Для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є встановлення або припинення первісного суб`єкта, або перехід повністю чи частково його функцій (адміністративної компетенції) до іншого органу.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ідентифікаційний код: 13486010) зареєстроване як юридична особа, про що свідчать відомості ЄДР.

З 11 листопада 2020 року Маріупольське ОУ ПФУ перебуває в стані припинення, проте державна реєстрація припинення не проведена.

Отже, ГУ ПФУ в області є правонаступником Маріупольського ОУ ПФУ.

ОСОБА_1 довічно призначена пенсія за віком, що підтверджено пенсійним посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим Пенсійним фондом України 25 лютого 2014 року.

Матеріали пенсійної справи ОСОБА_1 свідчать про таке.

З січня 2014 року ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя, де отримувала пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1.

01 липня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі м. Маріуполя з заявою, в якій просила виплатити їй пенсію за шість місяців у зв`язку з виїздом на постійне проживання до Республіки Білорусь.

Разом з заявою позивач надала паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 та талон зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання з 27 червня 2014 року.

Як свідчать протоколи від 02 і 03 липня 2014 року, атестат від 02 липня 2014 року та розпорядження, що містяться в пенсійній справі, за заявою позивача та у зв`язку з її виїздом на постійне проживання за межі України їй була нарахована та виплачена пенсія за шість місяців в загальній сумі 20 998,00 грн по 31 грудня 2014 року включно, а її особовий рахунок № НОМЕР_5 знятий з обліку з 01 серпня 2014 року.

17 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області з заявою про перерахунок пенсії (підстава перерахунку взяття на облік з Росії).

Разом з цією заявою позивач надала паспорт, трудову книжку, довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 14 вересня 2019 року № та рішення Головного управління Пенсійного фонду Російської Федерації в Трусовському районі м. Астрахань від 05 серпня 2019 року № 118 про відмову у встановленні дострокової страхової пенсії на підземних роботах, на роботах з шкідливими умовами праці та в гарячих цехах.

24 вересня 2019 року за наслідками розгляду цих документів Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя видало розпорядження про взяття на облік пенсійної справи ОСОБА_1 з 14 вересня 2019 року.

27 вересня 2019 року Лівобережне об`єднане управління пенсійного фонду України м. Маріуполя прийняло рішення № 62 про перерахунок пенсії, згідно з яким з 14 вересня 2019 року позивачу поновлена виплата пенсії за віком за Списком № 1; (особовий рахунок № НОМЕР_6 відкритий 17 вересня 2019 року).

Починаючи з 14 вересня 2019 року ОСОБА_1 щомісячно отримує пенсію, про що свідчить витяг ІКІС ПФУ: Підсистема призначення та виплати пенсії, і це визнається сторонами.

Спірні правовідносини вникли щодо нарахування та виплати пенсії за період з 01 січня 2015 року по 14 вересня 2019 року.

02 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Маріупольського ОУ ПФУ з заявою про поновлення виплати пенсії.

10 березня 2020 року Маріупольське ОУ ПФУ за наслідками розгляду заяви від 02 березня 2020 року та доданих до неї документів, в тому числі паспорт, довідка про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, протокол про адміністративне правопорушення від 14 вересня 2019 року № 00011402, (відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 197 Кодексу України про адміністративні правопорушення проживання без реєстрації більш ніж 30 днів після зняття з реєстрації, а саме з 28 липня 2014 року), лист Кальміуського районного відділу у м. Маріуполі Головного управління міграційної служби України в Донецькій області № 1402.26-460/1402.26.1-20, прийняло рішення № 3092, яким позивачу відмовлено в поновленні виплати пенсії.

ОСОБА_1 відмовлено в поновленні та виплаті пенсії за минулий період з 01 січня 2015 року по 14 вересня 2019 року на підставі ст. 49 Закону № 1058 та п. 2.1 Порядку № 22-1 у зв`язку з тим, що заявниця не надала оригінал довідки про реєстрацію місця проживання.

У відповідь на звернення позивача листом від 01 квітня 2020 року № 74/К-01-01-08 Маріупольське ОУ ПФУ повідомило, що в матеріалах пенсійної справи позивача відсутній документи про реєстрацію місця її проживання в період з 01 січня 2015 року по 14 вересня 2019 року, а тому їй відмовлено в поновленні виплати пенсії на підставі ст. 49 Закону № 1058.

Маріупольське ОУ ПФУ вказувало на те, що рішення від 10 березня 2020 року № 3092 надіслане на адресу ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ).

Позивачці роз`яснено, що вона має право надати довідку про реєстрацію місця проживання, а також те, що пенсія їй поновлена і виплачується відповідно до законодавства.

Докази нарахування та виплати позивачу пенсії за період з 01 січня 2015 року по 13 вересня 2019 року включно суду не надані, з 14 вересня 2019 року пенсійні виплати відновлені.

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування.

Висновки суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії.

П. п. 1, 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

В преамбулі до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058) зазначено, що цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування і визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Законодавство про пенсійне забезпечення в Україні визначено ст. 4 Закону № 1058.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону № 1058 види пенсійного забезпечення, умови норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення.

Ст. 5 Закону № 1058 визначає сферу дії цього Закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного у страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 5 Закону № 1058 порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням визначається виключно цим Законом.

Законодавче визначення умов і порядку здійснення загальнообов`язкового державного пенсійного страхування є одним з його принципів (ч. 1 ст. 7 Закону №1058).

Право громадян України на отримання пенсійних виплат передбачено ст. 8 Закону № 1058.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1058 в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Виплата пенсії регламентована ст. 47 Закону № 1058.

Ч. 1 ст. 47 Закону № 1058 установлено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Підстави припинення та поновлення виплати пенсії визначає ст. 49 Закону № 1058.

Ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 установлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь період проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 51 Закону № 1058 у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед виїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

07 жовтня 2009 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 25-рп/2009 у справі № 1-32/2009, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону № 1058.

Положення Закону № 1058, визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто з 07 жовтня 2019 року.

Згідно з п. 3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-ри/2009 оспорюваними нормами Закону № 1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постовою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1).

Відповідно до п. 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Згідно з п. 4.3 Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абз. 2 пп. 3 п. 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналіз зазначених положень ст. 46 Закону № 1058 свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Таким чином, у разі, якщо згідно з національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах до тих пір, поки такі виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон № 1058 гарантують всім громадянам України за певних умов право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

При первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені ст. 49 Закону № 1058.

При цьому законодавством чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

В п. 3 резолютивної частини рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Однак відповідні зміни до законодавства до цього часу не були внесені, а тому відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови, за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18.

У справі, яка розглядається, відповідач не наводить жодних доказів того, що відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009; наявна вина позивача у припиненні виплати пенсії; підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною); існують положення закону, який зобов`язує позивача вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.

Суд встановив, що позивач звернулася до Маріупольського ОУ ПФУ з заявою від 02 березня 2020 року про поновлення виплати пенсії за період з 01 січня 2015 року по 14 вересня 2019 року, а відтак позивач вжила активні дії з метою отримання пенсійних виплат за вказаний період. Однак рішенням від 10 березня 2020 року № 3092 Маріупольське ОУ ПФУ відмовило в поновленні виплати пенсії за період з 01 січня 2015 року по 14 вересня 2019 року, обґрунтовуючи це тим, що позивач не надала довідку про місце проживання.

За таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим.

Конституцією України (ч. 1 ст. 8 та ч. 1 ст. 129) гарантується, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права; суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.

Європейський суд з прав людини в п. п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 та у постановах Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 160/10737/19, від 13 жовтня 2020 року у справі №120/2276/19-а, від 24 листопада 2020 року у справі № 815/460/18.

З приводу доводів відповідача про те, що позивач не надала документ про реєстрацію місця її проживання, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 2.22 Порядку № 22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

Згідно із п. 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Відповідно до п. 2.25 Порядку № 22-1 до заяви про виплату пенсії у зв`язку з виїздом за кордон подається паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відповідним записом про виїзд на постійне місце проживання за кордон, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, та довідка або інший документ про зняття з реєстрації місця проживання в Україні.

Згідно із п. 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Відповідно до п. 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Згідно з п. 4.3 Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абз. 2 пп. 3 п. 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, підставою для відмови позивачу в нарахуванні та виплаті пенсії за період з 01 січня 2015 року по 14 вересня 2019 року було те, що позивачем не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України, як це передбачено Законом № 1058 та Порядком № 22-1.

З цього приводу суд зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон № 1382), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст. 24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в п. 52 рішення у справі № 10441/06 «Пічкур проти України» від 07 лютого 2014 року.

Таким чином, відсутність у позивача зареєстрованого місця проживання на території України впродовж спірного періоду не може слугувати підставою для відмови ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті пенсії.

При цьому суд відхиляє доводи представника позивача, викладені у відповіді на відзив, які полягають у тому, що позивач не виїжджала за межі України на постійне проживання, а також зауважує, що в Російській Федерації ОСОБА_1 відмовили в призначенні соціальної пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу, а не через те, що вона не переїхала туди на постійне місце проживання. До того ж ці обставини не впливають на оцінку правомірності рішень (дій, бездіяльності) пенсійного органу у спірних правовідносинах.

Також суд відхиляє аргументи пенсійного органу про те, що ймовірно ОСОБА_1 могла отримувати пенсію в Республіці Білорусь, оскільки позивач як громадянка України не втратила свого конституційного права на пенсійне забезпечення за законодавством України. До того ж ці аргументи не підтверджені належними доказами, а є лише припущеннями відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Суханов та Ільченко проти України», №№ 68385/10, 71378/10, §§ 52, 30-31, 53, рішення від 26 червня 2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Суд зазначив, що ст. 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою».

Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам.

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.

У справі «Щокін проти України», №№ 23759/03, 37943/06, § 50, рішення від 14 жовтня 2010 року, Європейський суд з прав людини вказав, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людині і основоположних свобод кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд, крім іншого, зважає на його ефективність в контексті ст. 13 Конвенції про захист прав людині і основоположних свобод.

При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Суд відзначає, що виплата пенсії не належить до дискреційних повноважень відповідача, оскільки дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону а вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Повноваження пенсійного органу щодо виплати пенсії визначені Законом № 1058 і передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для виплати пенсії документами, а саме: виплатити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Позивач звернулася до суду з вимогою визнати протиправною бездіяльність Маріупольського ОУ ПФУ, яка полягає у невиплаті пенсії за період з 01 січня 2015 року по 14 вересня 2019 року.

При цьому суд встановив, що в нарахуванні та виплаті пенсії за цей період Маріупольське ОУ ПФУ відмовило рішенням від 10 березня 2020 року № 3092.

Саме це рішення створює для позивача правові наслідки та потребує оцінки суду на відповідність критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС.

Враховуючи встановлені фактичні обставини та з огляду на правові норми, які регулюють спірні правовідносини, з метою ефективного захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС та застосувати такі способи захисту як визнання протиправним та скасування рішення Маріупольського ОУ ПФУ від 10 березня 2020 року № 3092 та покладання на ГУ ПФУ в Донецькій області як пенсійний орган, що на теперішній час здійснює відповідні функції, обов`язку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком за період з 01 січня 2015 року по 13 вересня 2019 року включно.

Визнання протиправним рішення пенсійного органу охоплює позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Суд встановив, що пенсія ОСОБА_1 виплачена по 31 грудня 2014 року включно, пенсійні виплати відновлені з 14 вересня 2019 року, а тому нарахуванню та виплаті підлягає пенсія за період з 01 січня 2015 року по 13 вересня 2019 року включно.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є пенсією, рішення суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Визначаючи кількість вимог немайнового характеру, заявлених позивачем, суд враховує, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, зобов`язання прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.

Позивачем документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн (квитанція від 27 серпня 2020 року).

Докази здійснення позивачем інших судових витрат суду не надані.

Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а тому на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають присудженню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ідентифікаційний код: 13486010, місцезнаходження: 84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, площа Соборна, буд. 3) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 10 березня 2020 року № 3092.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком за період з 01 січня 2015 року по 13 вересня 2019 року включно.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

6. Рішення суду в частині присудження виплати пенсії підлягає негайному виконанню в межах суми стягнення за один місяць.

7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

9. Повне судове рішення складено 17 червня 2022 року.

Суддя Т.О. Кравченко