Справа № 420/5698/22
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2022-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5698/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якій позивач просила:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській областi вiд 29.03.2022 року за № 10 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_2 ;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняти рішення про призначення ОСОБА_2 пенсії згідно зі статтею 26 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із зарахуванням до страхового стажу ОСОБА_1 період її роботи з 14.07.1980 року та періоду навчання з 1979 року по 1980 piк.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу ОСОБА_1 14.02.2022 року виповнилося 60 років і відповідачем не заперечується факт наявності страхового стажу у позивача 29 років за яким призначається пенсія.

Разом з цим, підставою відмови у призначені пенсії стала відсутність печатки на титульній сторінки трудової книжки НОМЕР_2 від 05.07.1980 року.

Позивач зазначає, що заповнення трудової книжки відбулося 05.07.1980 року та 09.07.1980 року тією ж установою, де відбувалось навчання у технічному училищі №9, що підтверджується відповідним атестатом.

Позивач вважає, що наявність печатки тієї ж установи після закінчення училища дає всі підстави визнання пенсійного страхового стажу.

З огляду на зазначене позивач вважає, що у відповідача не було для відмови у призначені пенсії за відсутність печатки на титульній сторінки трудової книжки НОМЕР_3 від 05.07.1980 року, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 18.04.2022 року прийнято справу до провадження та вирішено розглядати справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Копія ухвали про відкриття провадження була направлена відповідачу засобами електронного зв`язку 20.04.2022 року на офіційну електронну адресу.

Таким чином відповідач належним чином та своєчасно повідомлявся про встановлений ухвалою суду від 18.04.2022 року строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відзив на адміністративний позов до суду не надходив.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Станом на час розгляду справи від відповідача не надходило жодних повідомлень щодо неможливості надання відзиву.

З огляду на зазначене суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 виповнилося 60 років.

11.03.2022 року позивач звернулась до територіальних органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Рішенням від 29.03.2022 року №10 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії.

Зі змісту вищезазначеного рішення вбачається, що необхідний страховий стаж, визначений ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 29 років. Страховий стаж особи становить 10 років, 9 місяців 5 днів. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди відповідно трудової книжки НОМЕР_2 від 05.07.1980 року, оскільки відсутня печатка на титульній сторінці, що суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 року №58. Для зарахування до страхового стажу періодів трудової діяльності необхідно надати уточнюючі довідки, визначені порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Позивач вважає вищезазначене рішення протиправним, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом.

Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV, страховий стаж-період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058 починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Відповідно до п. д ч. 3 ст. ст. 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Статтею 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція №58), всі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні - в день звільнення та повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до п. 2.26 Інструкції №58 запис про звільнення в трудовій книжці працівника здійснюється з дотриманням наступних правил: в графі 1 ставиться порядковий номер запису; в графі 2 - дата звільнення; в графі 3 - причина звільнення; в графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис. - наказ (розпорядження), його дата та номер. Днем звільнення вважається останній день роботи. До трудової книжки працівника повинен бути внесений наступний запис: в графі 1 розділу "Відомості про працю" ставиться порядковий номер запису, в графі 2 - дата звільнення, в графі 3 вноситься підстава звільнення, в графі 4 зазначається дата та номер наказу (розпорядження) про звільнення.

Як зазначає відповідач в оскаржуваному рішенні, страховий стаж позивача становить 10 років, 9 місяців 5 днів, до страхового стажу не зараховано періоди відповідно трудової книжки НОМЕР_2 від 05.07.1980 року, оскільки відсутня печатка на титульній сторінці, що суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 року №58.

З приводу цього суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документами про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до матеріалів справи позивач, на виконання приписів п.п. 2.1 п. 2 Розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", надав до пенсійного органу документ про стаж - трудову книжку.

При цьому, періоди роботи відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 від 05.07.1980 року, до страхового стажу не зараховано, оскільки відсутня печатка на титульній сторінці.

Суд зазначає, що на титульному аркуші трудової книжки НОМЕР_2 від 05.07.1980 року дійсно відсутня печатка.

Разом з цим суд зазначає, що відповідно до записів №1 та №2 трудової книжки НОМЕР_2 від 05.07.1980 (Технічне училище №9), позивач 01.09.1979 року зарахована на навчання в групу за спеціальністю бортпровідник, а 09.07.1980 року відрахована по закінченню училища та направлена на роботу в СДП. Зазначені записи засвічені підписом директора В. Зелінченко та наявна печатка підприємства.

Факт навчання позивача в Технічному училищі №9 м. Ізмаїл, Одеської області, підтверджується також атестатом №5101 від 20.07.1980 року, відповідно до якого позивач 01.09.1979 втупила, а 20.07.1980 року закінчила повний курс технічного училища за професією бортпровідник з оцінкою відмінно.

При цьому у трудовій книжці НОМЕР_2 від 05.07.1980 наявно ще 24 записи про періоди роботи позивача з 1980 року, останній з яких датований 29.08.2003 року про звільнення позивача.

Судом встановлено, що відповідно до вищезазначених записів, за період з 1980 по 2003 рік страховий стаж позивача складає більш ніж 22 роки.

В свою чергу суд зазначає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, у встановленому порядку не доведено недостовірність відомостей зазначених в трудовій книжці позивача.

Разом з цим судом встановлено, що трудова книжка НОМЕР_2 від 05.07.1980 містить усі необхідні записи відносно позивача про прийняття на роботу, переведення на іншу роботу або звільнення.

Суд зазначає, що відсутність печатки на титульній сторінці трудової книжки, не є тим недоліком, який може мати наслідком порушення конституційного права позивача на пенсійне забезпечення.

При цьому суд звертає увагу, що позивач також не може нести відповідальність за дії посадових осіб, з вини яких у трудовій книжці позивача відсутня відповідна печатка.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини.

Так, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch V. The United Kingdom " № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS V. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У пункті 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином суд зазначає, що періоди навчання з 1979 року по 1980 рік, та періоди роботи з 1980 року по 2003 рік, які зазначені у трудовій книжці НОМЕР_2 від 05.07.1980 мають бути зараховані позивачу до загального страхового стажу, а з урахуванням визнаного відповідачем страхового стажу, загальний страховий стаж становить більше ніж 29 років, передбачений ч. 1 ст. 26 Закону №1058, що дає позивачу право на отримання пенсії.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській областi вiд 29.03.2022 року за № 10 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_2 є протиправним та належить до скасування.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З урахуванням зазначеного суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняти рішення про призначення ОСОБА_2 пенсії згідно зі статтею 26 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із зарахуванням до страхового стажу ОСОБА_1 періодів її навчання з 1979 року по 1980 piк та періодів роботи, починаючи з 1980 року відповідно до трудової книжки НОМЕР_3 від 05.07.1980 року.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача з боку відповідача є належним та достатнім в даному випадку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав Відповідачем у справі, або якщо Відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Позивачем, за звернення до суду з даним адміністративним позовом, було сплачено судовий збір у розмірі 1984,80 грн.

У зв`язку з задоволенням даного адміністративного позову суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1984,80 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 205, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській областi вiд 29.03.2022 року за № 10 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_2 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняти рішення про призначення ОСОБА_2 пенсії згідно зі статтею 26 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із зарахуванням до страхового стажу ОСОБА_1 періодів її навчання з 1979 року по 1980 piк та періодів роботи, починаючи з 1980 року відповідно до трудової книжки НОМЕР_3 від 05.07.1980 року

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 1984 (тисяча девятсот вісімдесят чотири) грн. та 80 коп.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук