Справа № 280/12161/21
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2022-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року Справа № 280/12161/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-б, м. Запоріжжя, 69057) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якій позивачка просить суд:

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії по інвалідності, відповідно до ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та неврахування періоду роботи позивача у Сумському СПЕЦРЕМБУД УПРАВЛІННІ тресту «Укрнафтохімрембуд» з 27.07.1987 по 01.07.1990 відповідно до записів №7-10, вчинених у трудовій книжці серії НОМЕР_1 ;

зобов`язати відповідача зарахувати позивачу трудовий стаж, відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 ;

зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію по інвалідності, відповідно до ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 23.03.2021.

Крім того, просить: справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судові витрати стягнути на користь позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у березні 2021 року йому було призначено пенсію по інвалідності. Проте у червні 2021 року пенсійні виплати припинились. Підставою для припинення пенсійних виплат послугувало недостатність страхового стажу позивача в зв`язку з тим, що відповідачем не було враховано період його роботи на Сумському СПЕЦРЕМБУД УПРАВЛІННІ тресту «Укрнафтохімрембуд» з 27.07.1987 по 01.07.1990. Підставою для неврахування зазначеного періоду послугувало відсутність печатки у трудовій книжці після запису про звільнення з вказаного підприємства. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки здійснення записів у трудовій книжці чинним законодавством покладено на роботодавця, а не на працівника, отже, відповідальність за можливе не вчинення такого запису не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованою часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії. Просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 13.12.2021 позов був залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову.

28.12.2021 від позивача до суду надійшла заява на усунення недоліків позову.

Ухвалою від 10.01.2022 у справі відкрите спрощене позовне провадження, судове засідання призначено без виклику сторін (у письмовому провадженні). Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву. Витребувано у відповідача належним чином засвідчену копію матеріалів пенсійної справи позивача.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив в якому зазначив, що запис №10 внесено до трудової книжки позивача з порушенням, а саме запис про звільнення з роботи не завірено печаткою підприємства, що є недопустимим згідно до Інструкції №58. Оскільки позивачем подано трудову книжку ( НОМЕР_1 від 05.10.1981) оформлену не належним чином, що не відповідає вимогам чинного законодавства та для уточнення спірного періоду позивачем не було надано жодного іншого документу, який би підтверджував, страховий стаж, на підставі чого, у відповідача відсутні правові підстави для зарахування періоду роботи з 27.07.1987 по 01.07.1990 до страхового стажу та здійснити призначення пенсії по інвалідності відповідно до норм Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

02.03.2021 ОСОБА_1 встановлено інвалідність III групи безстроково, що підтверджується випискою з акту огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 12 ААВ №092893 від 02.03.2021.

23.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Запорізькій області з заявою про призначення пенсії по інвалідності, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З 02.03.2021 позивачу призначено пенсію по інвалідності, що підтверджується протоколом ГУ ПФУ в Запорізькій області про призначення пенсії від 23.03.2021.

Управлінням соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському районі у період з 01.05.2021 по 31.05.2021 проведено перевірку правильності призначення (перерахунку) та виплати пенсій ГУ ПФУ в Запорізькій області, про що свідчить акт перевірки №10 від 16.06.2021 (далі Акт перевірки).

В зазначеному Акті перевірки вказано, що ОСОБА_1 не має підстав для врахування до страхового стажу періоду роботи з 27.07.1987 по 01.07.1990, у зв`язку з відсутністю печатки у трудовій книжці після запису про звільнення з роботи, на підставі чого, у ОСОБА_1 недостатньо страхового стажу для призначення пенсії по інвалідності.

На підставі виданого Акту перевірки, ГУ ПФУ в Запорізькій області прийнято рішення №84 від 28.05.2021 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , оскільки відповідно до наданих документів страховий стаж позивача становить 11 років 6 місяців 4 дні, що є меншим ніж передбачено ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

За приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України).

Пенсійні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 1 Закону №1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закон №1058-ІV, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп: від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Як вже зазначалось вище, 02.03.2021 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності. 23.03.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії по інвалідності. На момент звернення до відповідача з заявою, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) досяг 56 річного віку.

Вказані обставини визнаються відповідачем та не є спірними.

В якості підстави для відмови у призначенні пенсії позивачу, послугувало не врахування до страхового стажу періоду його роботи з 27.07.1987 по 01.07.1990, у зв`язку з відсутністю печатки у трудовій книжці після запису про звільнення з роботи.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (Порядок №637).

Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Інструкцією Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, в редакції наказу Міністерства соціальної політики №720/1642/5 від 06 жовтня 2014 року (далі - Інструкція) також встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника (пункт 1.1 Інструкції).

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Аналогічна за змістом норма містилась у п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка була затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 N 162, яка діяла в Україні станом на дату складання запису 10 у трудовій книжці позивача.

Таким чином, здійснення записів у трудовій книжці та їх належне оформлення законодавцем покладено на роботодавця, а не на працівника, отже, відповідальність за можливе не вчинення такого запису або його неналежне оформлення не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судому постановах від 02 лютого 2018 року у справі №677/277/17, від 26 червня 2019 року у справі №423/3762/16-а, від 11 липня 2019 року у справі №683/737/17, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Суд відхиляє посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 04.03.2020 у справі №155/1180/17 оскільки правовідносини, які були предметом розгляду справи №155/1180/17, не є подібними правовідносинам, які є предметом розгляду даної справи. В постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі №155/1180/17 зазначено, що «….подана позивачем для перерахунку пенсії копія трудової книжки серії НОМЕР_2 від 20 лютого 1998 року містить відомості про роботу виключно за період з 20 лютого 1998 року по 30 серпня 2001 року, які не засвідчені печаткою роботодавця, така відсутня і на титульній сторінці трудової книжки». З тексту зазначеної постанови вбачається, що у позивача по справі №155/1180/17 було декілька трудових книжок, одна з яких містили відомості тільки про один період роботи особи і взагалі не була засвідчена печатками роботодавця.

Трудова книжка ОСОБА_1 засвідчена належним чином та містить засвідчені підписами уповноважених осіб та печатками підприємств відомості про весь трудовий стаж позивача, окрім запису про звільнення з роботи на Сумському СПЕЦРЕМБУД УПРАВЛІННІ тресту «Укрнафтохімрембуд» за переводом в кооператив «Метеор» тресту «Укрнафтохімрембуд» за період з 27.07.1987 по 01.07.1990, який не засвідчено печаткою.

Той факт, що запис в трудовій книжці про звільнення позивача за переводом 01.07.1990 з Сумського СПЕЦРЕМБУД УПРАВЛІННІ тресту «Укрнафтохімрембуд» не завірений печаткою не є його виною.

Доказів того, що позивач вносив недостовірні відомості до трудової книжки відповідачем не надано.

Справжність запису №7, яким 27.07.1987 позивача прийнято слюсарем по ремонту технологічного обладнання 3 розряду до Сумського СПЕЦРЕМБУД УПРАВЛІННІ тресту «Укрнафтохімрембуд» засвідчена належним штампом підприємства, що не заперечується відповідачем.

Звільнення 01.07.1990 за переводом, не переривало трудовий стаж позивача, так як було проведене в межах одного й того ж підприємства (тресту «Укрнафтохімрембуд»). Про що свідчать записи в трудовій книжці позивача за №10 та №11, які, до того ж, були здійснені однією особою.

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

За загальним правилом, формальні неточності у документах не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації її права на соціальний захист шляхом призначення пенсії.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17, від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а, від 23 жовтня 2019 року у справі №263/3783/17, від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/1 від 20 січня 2021 року у справі №588/647/17 та інших.

Відповідно до ч. 5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Як вбачається з облікової картки члену професійної спілки, ОСОБА_1 з 27.10.1987 по 01.02.1991 був членом профкому Сумського СПЕЦРЕМБУД УПРАВЛІННІ тресту «Укрнафтохімрембуд» та сплачував внески по 01.02.1991, що підтверджується відповідним записом у картці, печатками профкому та підписами відповідальної особи.

Разом з тим, зазначений документ відповідачем до уваги не був взятий.

Також, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom №44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany №71916/01, №71917/01 та №10260/02).

Також, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримання позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що підтверджують відсутність у позивача страхового стажу за період з 27.07.1987 по 01.07.1990, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене суд вважає позовні вимоги, в частині, визнання протиправними дій відповідача щодо неврахування періоду роботи позивача у Сумському СПЕЦРЕМБУД УПРАВЛІННІ тресту «Укрнафтохімрембуд» з 27.07.1987 по 01.07.1990, а також зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу зазначений період, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В зв`язку з тим, що рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області №84 від 28.05.2021 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , не враховано до страхового стажу період роботи позивача з 27.07.1987 по 01.07.1990, то суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним і скасувати дане рішення.

Разом з тим суд зазначає, що питання призначення пенсії відноситься до виключної компетенції органів Пенсійного фонду, в зв`язку з чим позовні вимоги, в цій частині, задоволенню не підлягають.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

За таких обставин для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 23.03.2021 про призначення йому пенсії по інвалідності, з урахуванням висновків суду.

Щодо інших доводів сторін, то в даному випадку суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява №18390/91; пункт 29).

Інші доводи сторін не впливають на суть спору, а отже не потребують детальних відповідей.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн., який підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Інші судові витрати позивачем до стягнення не заявлялись.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-б, м. Запоріжжя, 69057) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо неврахування періоду роботи ОСОБА_1 у Сумському СПЕЦРЕМБУД УПРАВЛІННІ тресту «Укрнафтохімрембуд» з 27.07.1987 по 01.07.1990, відповідно до записів №7-10, вчинених у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №84 від 28.05.2021 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до трудового (страхового) стажу ОСОБА_1 період його роботи на Сумському СПЕЦРЕМБУД УПРАВЛІННІ тресту «Укрнафтохімрембуд» з 27.07.1987 по 01.07.1990, відповідно до записів №7-10, вчинених у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.03.2021 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «20» червня 2022 року.

Суддя Р.В. Кисіль