Справа № 210/584/22
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2022-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2022 року Справа № 210/584/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О. В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного виконавця Клименка Романа Васильовича, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» про визнання протиправними і скасування постанов приватного виконавця,-
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного виконавця міста Києва Клименка Романа Васильовича, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева», в якому просить: визнати протиправними і скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича від 08 липня 2020 року про відкриття виконавчого провадження, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, про арешт коштів боржника, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди, що винесені у виконавчому провадженні ВП № 62405353.
В обгрунтування позову позивач зазначає, що прийняті приватним виконавцем постанови у виконавчому провадженні № 62405353 оскаржувана постанова винесена з порушенням приписів ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження відкрито не за місцем його проживання, перебування або знаходженням майна з порушенням правил територіальної діяльності, отже, підлягає визнанню протиправною та скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.05.2022 року відкрито провадження у справі №210/584/212. Призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з урахуванням особливостей ст. 287 КАС України, за наявними у справі матеріалами на 26.05.2022.
За відсутності достатності доказів для прийняття рішення, з метою з"ясування всіх обставин у справі ухвалою суду від 26.05.2022 зобов"язано приватного виконавця міста Києва Клименка Романа Васильовича надати до суду належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 62405353 і відзив на позовну заяву.
З метою недопущення порушення строків розгляду адміністративної справи і з метою забезпечення процесуальних гарантій повного, всебічного та об"єктивного розгляду справи по суті ухвалою Дніпропетровського окружного суду від 26.05.2022 провадження у справі було зупинено до надання відповідачем відзиву на позовну заяву.
08.06.2022 до суду від приватного виконавця міста Києва Клименка Романа Васильовича надійшли копії матеріалів виконавчого провадження і відзив на позовну заяву.
Відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Частинами 2,4 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що приватний виконавець приймає до виконання виконачі документи за місцем проживання, перебування боржника фізичної особи, за місцем проживання, перебування боржника фізичної особи, за місцезнаходженням боржника юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Стягувач ТОВ «Фінансова компанія «Женева», скориставшись правом наданим йому ч.1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», надав перевагу зазначеному у виконавчому написі місцю проживання боржника, а саме: АДРЕСА_1 , що перебуває у виконавчому окрузі, у якому здійснює діяльність приватний виконавець Клименко Роман Васильович.
Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Міністерством юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (зі змінами), чи будь-яким іншим нормативно-правовим актом, не передбачено обов"язку приватного виконавця вимагати від стягувача документи на підтвердженя інформації, що зазначена у виконавчому документі.
Вчинення виконавчого напису (складення виконавчого документа) перебуває в межах повноважень відповідного нотаріуса, як і відповідальність за правильність наведених в ньому даних, а правомірність дій нотаріуса, як і відповідальність за правильність наведених в ньому даних не є предметом спору та не підлягають оцінці у рамках даної адміністративної справи.
Відповідач не погоджується із стягненням витрат на правничу допомогу у сумі 2000 грн., оскільки адвокатом не надано жодних документів, що підтверджують оплату боржником суми в розмірі 2000 грн.
ТОВ «Фінансова компанія «Женева» пояснень до позовної заяви не надало.
Ухвалою суду від 16.06.2022 провадження у справі поновлено.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що 31.01.2022 з копії довідки про заробітну плату за 2021 рік за місцем роботи ОСОБА_1 дізнався про утримання з його заробітної плати 1788,91 грн.за виконавчим листом.
23.06.2020 на підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем Броварського районного нотаріального округу Київської області Клименко Р.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №62405353.
Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем 23.06.2020 прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у сумі 6848,44 грн.
23.06.2020 приватним виконавцем Броварського районного нотаріального округу Київської області Клименко Р.В. у вказаному виконавчому провадженні прийнято також постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
08.07.2020 приватним виконавцем прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
Позивач зазначає, що місце проживання і місце отримання доходів боржника не відноситься до виконавчого округу , на території якого здійснює діяльність приватний виконавець Клименко Р.В. та відомості щодо якого містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України, а виконавчі документи у виконавчому провадженні №62405353 прийняті до виконання відповідачем не за місцем проживання, перебування фізичної особи.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з позовною заявою про визнання і скасування постанов приватного виконавця у виконавчому провадженні №62405353.
При вирішенні спору суд виходить з наступного:
Відповідно до визначення наведеного у ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як зокрема,виконавчий напис нотаріуса.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).
За правилами абз. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.
При цьому, ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону на виконавця покладено обов"язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
За правилами ч.1, ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Пунктом 4 частини 2 статті 23 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02.06.2016 року №1403-VIII передбачено, що у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
Виконавчі округи і територіальні межі діяльності приватного виконавця визначені статтею 25 Закону №1403-VIII.
Згідно з частинами 1, 2, 6 статті 25 Закону №1403-VIII виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.
Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону №1403-VIII фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України "Про виконавче провадження".
Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно з частиною 3 статті 26 Закону №1404-VIII у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
Абзацами 27 та 28 пункту 3 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 04.04.2012 року №512/5 (в редакції змін, внесених наказом Міністерства юстиції України №1825/5 від 01.06.2020 року, який набрав чинності 12.06.2020 року, та наказом Міністерства юстиції України №3208/5 від 16.09.2020 року, який набрав чинності 29.09.2020 року) передбачено, що у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцем проживання чи перебування боржника - фізичної особи, місцезнаходженням боржника - юридичної особи, адреса якого відрізняється від адреси, зазначеної у виконавчому документі, до заяви про примусове виконання рішення стягувач має додати документ/копію документа, який підтверджує, що місцезнаходженням боржника - юридичної особи або адресою проживання чи перебування боржника - фізичної особи є територія, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або територія виконавчого округу приватного виконавця.
У разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцезнаходженням майна боржника до заяви про примусове виконання рішення додається документ/копія документа, який підтверджує, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться(яться) на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.
Частиною 5 статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Виходячи з вищенаведених правових норм приватний виконавець має право прийняти до виконання виконавчий документ та відкрити виконавче провадження щодо його примусового виконання лише в тому разі, якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи або місцезнаходження його майна розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та на яку розповсюджується компетенція даного приватного виконавця. При цьому, місце виконання виконавчих документів приватним виконавцем визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або з місцезнаходження майна боржника.
Відповідно до відомостей Єдиного реєстру приватних виконавців України Клименко Роман Васильович здійснює свою діяльність у межах виконавчого округу міста Київ.
В оскаржуваній постанові про відкриття виконавчого провадження зазначено дві адреси боржника: АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .
За копією паспорта НОМЕР_1 з 15.06.2001 і по теперішній час позивач проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
В реквізитах сторін копії кредитного договору зі страхуванням життя позичальника (готівка) №1279/4263ВРL2С від 26.07.2013 (за яким стягується заборгованість) адреса реєстрації позичальника ОСОБА_1 , як і адреса фактичного місця проживання вказана: АДРЕСА_4 .
Відповідач і третя особи не надали суду будь-яких доказів на підтвердження реєстрації позивача та/або його проживання у виконавчому окрузі м. Києва та наявності майна у місті Києві.
Суд також враховує висновки Верховного Суду в постанові від 15.07.2021 по справі №380/9335/20, яким зазначено: "Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна (частина перша статті 24 Закону). Водночас визначення місця проживання та місця перебування наведено у Законі №1382-IV, відповідно до якого місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Виходячи з приписів статті 6 Закону №1382-IV, місцепроживання підлягає обов`язковій реєстрації, тобто Закон №1382-IV пов`язує місце проживання особи насамперед із зареєстрованим місцем проживання. Таким чином, факт реєстрації особою свого місця проживання безумовно свідчить про те, що особа обрала певну адресу місцем свого проживання. Законом не заборонено особі мати декілька місць проживання, але у будь-якому випадку адреса, зареєстрована особою у встановленому порядку, виходячи з положень частини десятої статті 6 Закону, є офіційною адресою, а отже, особа правомірно очікує, що за цією адресою з нею буде вестися офіційне листування, а також вчинятимуться й інші юридичні дії, що пов`язані з місцем її проживання.
Отже, відкриття виконавчого провадження у виконавчому окрузі, до якого належить зареєстрована адреса місця проживання боржника, відповідатиме принципу юридичної визначеності, вимогам, установленим частиною другою статті 2 КАС України та вимогам статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому суд звертає увагу на те, що частина друга статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» пов`язує місце виконання рішення приватним виконавцем з фактичним місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходженням боржника - юридичної особи, а не з адресою, зазначеною у виконавчому документі, як це, наприклад, закріплено у частині першій статті 28 Закону України «Про виконавче провадження.
Аналізуючи положення статей 9, 18 Закону №1404-VІІІ, положення статті 27 Закону №1403-VIII, а також положення Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» №5942-VI, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду дійшов висновку про те, що виконавець має реальну можливість перевірити місцезнаходження боржника шляхом перевірки необхідної інформації у Єдиному демографічному реєстрі або шляхом запиту до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи. Такі дії відповідатимуть вимогам частини другої статті 2 КАС України, яких приватний виконавець має дотримуватись.
Отже, законодавець, оперуючи поняттям «місце проживання особи», передбачає, що таке місце проживання має бути особою зареєстровано і суб`єкти владних повноважень зобов`язані враховувати таку інформацію при здійсненні ними владно-управлінських функцій.
Таким чином, відсутність прямого обов`язку приватного виконавця перевіряти адресу проживання боржника не спростовує необхідності дотримання ним принципів верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, які визначені частиною першою статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та кореспондуються з положеннями частини другої статті 2 КАС України, на відповідність яким суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень."
Підсумовуючи викладене, саме лише зазначення місця проживання, яке не має жодного взаємозв`язку з особою боржника, не може вважатися достатньою підставою для прийняття виконавчого документа приватним виконавцем, територіальний округ якої охоплює місце виконання, визначеного за цією адресою.
Таким чином, у спірному випадку відповідач не вчинив всіх можливих дій по встановленню відповідності адреси проживання позивача, зазначеній у виконавчому документі, зареєстрованому місцю проживання позивача, що призвело до порушення прав та інтересів останнього.
Суд вважає необхідним також зазначити, що нез`ясування адреси проживання боржника може мати наслідком порушення його прав , зокрема у штучному створенні перешкод для вчинення боржником дій, зазначених у ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої боржник має право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій тощо).
Тобто, відсутність прямої вказівки у законі обов"язку виконавця перевіряти місце проживання боржника не повинно спричиняти порушень прав боржника зі сторони виконавця - суб`єкта владних повноважень.
За наведених обставин і правового обгрунтування суд прийшов до висновку, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 23.06.2020 є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки приватний виконавець прийняв до виконання виконавчий документ, місце виконання якого знаходиться поза межами його виконавчого округу.
У зв`язку з тим, що у приватного виконавця були відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження, інші постанови, винесені в межах виконавчого провадження №62405353, також є протиправними та підлягають скасуванню.
В той же час позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки в переліку постанов приватного виконавця, які просить визнати позивач протиправними і скасувати вказана постанова про арешт коштів боржника, натомість в матеріалах виконавчого провадження така постанова відсутня.
Згідно ч.3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Оскільки позивач як учасник бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», розподіл судових витрат не проводиться.
За змістом ч.1 ст.132 КАС України до судових витрат окрім судового збору входять також витрати, пов`язані з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України).
Позивачем заявлені до відшкодування витрати на отримання правничої допомоги у сумі 2000,00 грн.
Відповідно до частин 1-3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом ст. 134 КАС України склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»
Пунктом 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Видами адвокатської діяльності за ст. 19 Закону є, зокрема такі види як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч.5 ст.134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.ч. 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 (Замовник) і адвокатом Ткаченко О.П. був укладений договір про надання правових (юридичних) послуг №20/07/01 від 20.07.2020, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договром, Замовник доручає Адвокату, а Адвокат відповідно до чинного законодавства України приймає на себе обов"язки здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси Замовника, надавати іншу правову допомогу в обсязі і на умовах, встановлених цим договором.
Договір про надання правової допомоги діє бестроково (п. 9).
Квитанцією до прибуткового касового ордеру №07/-01 від 01.02.2022 підтверджується оплата Локоцьким адвокату 2000,00 грн.
Згідно ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Отже, враховуючи надання позивачем укладеного договору про надання правових послуг і документа в підтвердження їх оплати, витрати позивача на професійну правничу допомогу дійсно мали місце та повністю доводяться належними і допустимим доказами.
Частиною 7 ст. 134 КАС України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.
Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог ч. 6 ст. 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Заперечуючи проти витрат на правову допомогу у тексті відзиву на позовну заяву, відповідач не обгрунтував необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Відповідач послався лише на не надання представником позивача документів на підтвердження оплати позивачем 2000,00 грн., що не відповідає дійсності.
В той же час з огляду на правову позицію Верховного Суду наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Оцінюючи подані документи, якими представник позивача обґрунтовує фактичне понесення витрат на професійну правничу допомогу, заперечення відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, складність справи, обсяг доказів, суд приходить до висновку, що дана справа є справою незначної складності та сума зазначена в замовленні до договору про надання правових (юридичних) послуг є неспівмірною із часом, який може бути витрачено адвокатом на виконання відповідних послуг.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що судові витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню у сумі 1000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 268, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Визнати протиправними і скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича про відкриття виконавчого провадження від 23.06.2020, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 08.07.2020, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 23.06.2020 та про стягнення з боржника основної винагороди від 23.06.2020, що винесені у виконавчому провадженні ВП № 62405353.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона