Справа № 460/5506/22
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2022-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2022 року м. Рівне №460/5506/22
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (далі відповідач) в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову № 325244 від 14.12.2021 року винесену начальником Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 26.08.2021 посадовими особами Укртрансбезпеки здійснено зважування транспортного засобу позивача та встановлено перевищення нормативних вагових параметрів, за наслідками якого нараховано 16,2євро плати за проїзд. В подальшому відповідачем було складено спірну постанову. Зазначає, що транспортним засобом перевозився сипучий (подільний) вантаж, а тому його маса не є сталою у різних точках автомобіля під час його руху. Водночас це не дає можливості достовірно встановити перевищення вагових обмежень на кожну з осей. А оскільки затверджена у встановленому законом порядку методика зважування відсутня, то проведене відповідачем зважування не може вважатися правомірним і точним. Також, на думку позивача, під час зважування, відповідачем використовувалися засоби вимірювальної техніки ваги для статичного зважування, які не могли бути використані, оскільки зважування здійснювалося у русі. Таким чином, позивач вважає неправомірним рішення відповідача, а тому за захистом своїх прав та інтересів звертається до суду.

Відповідач подав відзив на позов в якому заперечує проти позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень звернув увагу на безпідставність доводів позивача щодо порушення зважування вантажу та відсутність дозвільних документів на ГВК. При цьому всі документи, на підставі яких було прийнято спірну постанову, стверджують про наявність виявленого в ході перевірки порушення. До того ж, позивачем не враховані зміни до чинного законодавства щодо накладення штрафу, оскільки позивача притягнено до адміністративно-господарської відповідальності за перевищення нормативно-вагових параметрів, а не за відсутність дозволу. Просить відмовити в задоволенні позовної заяви.

03.03.2022 позовна заява надійшла до суду.

09.03.2022 ухвалою суду позов залишений без руху.

22.04.2022 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

З`ясувавши всі обставини справи, дослідивши подані письмові докази в їх сукупності, суд враховує наступне.

Обставини справи, встановлені судом.

19.11.2021 у пункті пропуску габаритно-вагового контролю 137км а/д Городище-Рівне-Староконстянтинів, посадовими особами Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки проведено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки RENAULT PREMIUM, 450 DXI реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепу MEGA MNW НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 та який належить ОСОБА_1 на праві власності (свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ). При цьому, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснював 19.11.2021 вантажні перевезення даним транспортним засобом, тобто був автомобільним перевізником в розумінні положень Закону України «Про автомобільний транспорт». Вантаж, який перевозився відсів гранітний, отже сипучий вантаж (подільний).

Під час зважування зазначеного транспортного засобу виявлено факт перевезення вантажу з перевищенням вагових обмежень встановлених ПДР України.

Так, посадовими особами Укртрансбезпеки встановлено, що фактичне навантаження на одиничну вісь транспортного засобу становить 12,3т при нормативно допустимих - 11,00т.

За результатами проведеної перевірки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 19.11.2021 № 303597, акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № 0067830 від 19.11.2021, довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю № 0072324 від 19.11.2021.

06.12.2021 Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 направлено повідомлення про розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, яке отримане останнім 09.12.2021 рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

14.12.2021 в Поліському міжрегіональному управлінні Укртрансбезпеки відбувся розгляд справи щодо порушення позивачем законодавства про автомобільний транспорт. Позивач (його представник) на розгляд справи не з`явився.

За результатами розгляду справи відповідач прийняв постанову № 325244 від 14.12.2021 про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000грн за порушення п. 22.5 Правил дорожнього руху, відповідальність за яке передбачена абз. 15 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Оцінюючи спірні правовідносини та встановлені обставини справи, суд зважає на таке.

Дослідивши подані позивачем докази до позовної заяви, судом встановлено, що оскаржуючи постанову відповідача про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000грн № 325244 від 14.12.2021, позивач долучив наступні докази (їх копії): акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № 036817 від 26.08.2021, довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю № 037146 від 26.08.2021 та Розрахунок плати за проїзд та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування на суму 16,2 євро, № 1 від 26.08.2021, талон зважування № 23035 від 26.08.2021 ( а. с. 13-16).

Натомість, як встановлено судом, спірна постанова № 325244 від 14.12.2021 прийнята відповідачем за наслідками перевірки, здійсненої посадовими особами Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки 19.11.2021, а не 26.08.2021. Наведене безпосередньо підтверджується змістом спірної постанови.

Відповідно до ст. 73, ч. 2 ст. 74 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1). Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3). Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 4).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74).

Позаяк, подані позивачем докази, які містяться у даній адміністративній справі (а. с. 13-16) не стосуються предмету цього спору, то такі докази судом до уваги не беруться, оскільки є неналежними.

По суті спору.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України «Про автомобільний транспорт» від 5 квітня 2001 року № 2344-ІІІ (зараз і надалі в редакцій. Чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2344-ІІІ).

Вказаний закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (ст. 3 Закону № 2344-ІІІ).

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону № 2344-ІІІ, реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Так, на виконання вимог абзацу 4 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 10 вересня 2014 року «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті та підпорядкувавши Службі, що утворюється, Державну спеціальну службу транспорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Постанова № 103).

Відповідно до п. 1 Постанови № 103, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно з пп.1 п. 4 Постанови № 103, основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.

Відповідно до п. 8 Постанови № 103, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України № 592 від 26 червня 2015 року «Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті», утворені територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті, як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком 3, зокрема Управління Укртрансбезпеки у Рівненській області.

В силу вимог пп. 15, 27 п. 5 Постанови № 103, Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Водночас процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, зокрема, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом встановлено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567 (в редакції, чинній на час виникнення спору, далі - Порядок № 1567).

Відповідно до п. 2 Порядку № 1567, державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

За приписами п. 4 Порядку № 1567, державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Отже, саме на Укртрансбезпеку покладені повноваження щодо реалізації державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, в тому числі державного контролю шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Згідно з п. 14 Порядку № 1567, рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Відповідно до абз. 2 п. 15 Порядку № 1567, під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Згідно з пунктом 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 30 (далі - Правила № 30), транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

Відповідно до п. 22.5 ПДР, за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.

Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879 затверджений Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - Порядок № 879).

Підпунктом 4 пункту 2 Порядку № 879 встановлено, що габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.

Також положеннями пункту 3 Порядку № 879 передбачено, що габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.

Згідно з пунктами 16-18 Порядку № 879, габаритно-ваговий контроль включає документальний та/або точний контроль. У разі коли за допомогою автоматичних зважувальних пунктів виявлено факт перевищення встановлених габаритно-вагових параметрів, габаритно-ваговий контроль транспортного засобу здійснюється на найближчому стаціонарному та/або пересувному пункті габаритно-вагового контролю. За результатами габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка про здійснення габаритно-вагового контролю із зазначенням часу і місця його здійснення.

Відповідно п. 28 Порядку № 879, плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо протиправності оскаржуваного рішення, суд зазначає таке.

Матеріалами справи стверджується, що 19.11.2021 у пункті пропуску габаритно-вагового контролю 137км а/д Городище-Рівне-Староконстянтинів, посадовими особами Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки проведено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки RENAULT PREMIUM, 450 DXI реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепу MEGA MNW НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 та який належить ОСОБА_1 на праві власності (свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ). При цьому, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснював 19.11.2021 вантажні перевезення даним транспортним засобом, тобто був автомобільним перевізником в розумінні положень Закону України «Про автомобільний транспорт». Вантаж, який перевозився відсів гранітний, отже сипучий вантаж (подільний).

Під час зважування зазначеного транспортного засобу виявлено факт перевезення вантажу з перевищенням вагових обмежень встановлених ПДР України.

Так, посадовими особами Укртрансбезпеки встановлено, що фактичне навантаження на одиничну вісь транспортного засобу становить 12,3т при нормативно допустимих - 11,00т.

Відповідно до п. 20 Порядку № 1567, виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.

Пунктом 21 Порядку № 1567 визначено, що у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт, посадовими особами, які провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Як слідує з матеріалів справи, за результатами проведеної перевірки щодо транспортного засобу позивача посадовими особами Укртрансбезпеки було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 19.11.2021 № 303597.

В акті зафіксовано перевезення вантажу з перевищенням максимально допустимих вагових норм, а саме: навантаження на одиничну вісь вантажного автомобіля становить 12,3т при допустимих 11т, що на 11,8 % перевищує встановлену норму.

В силу приписів абз. 15 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10 відсотків, але не більше 20 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відтак суд доходить висновку, що відповідач правильно встановив суть порушення та розмір санкції за нього, які зазначені у спірній постанові № 325244 від 14.12.2021.

При цьому, суд звертає увагу, що після внесення змін до ст. 60 Закону № 2344 згідно із Законом № 54-IX від 11.09.2019, в редакції Закону № 1534-IX від 03.06.2021, до автомобільного перевізника застосовується адміністративно-господарський штраф, зокрема, за перевезення подільного вантажу з перевищенням встановлених законодавством габаритно-вагових норм, а не за відсутність дозволу, позаяк за відсутність дозволу застосовується штраф лише за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових при перевезенні неподільного вантажу.

З огляду на викладене, твердження позивача про застосування до нього штрафу за відсутність дозволу при перевезенні подільного вантажу з перевищенням встановлених законодавством габаритно-вагових норм, є безпідставними та необґрунтованими.

Також, як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач звертає увагу на особливості вантажу, що перевозився, зокрема те, що вантаж є сипучим (відсів гранітний), а тому легко деформується під час руху автомобіля, відповідно його маса не є сталою у різних точках транспортного засобу. Отже, на думку позивача, властивості подільного вантажу не дають можливості розподілити його рівномірно, а оскільки відсутня методика виконання вимірювань поосьових навантажень та маси транспортних засобів із вантажем, що змінює розподіл навантажень на осі транспортного засобу в русі, встановити достовірність факту перевищення вагових обмежень на одиночну вісь неможливо. Тому при здійсненні габаритно-вагового контролю транспортного засобу, який здійснює перевезення сипучих вантажів необхідно брати до уваги фактичну повну його масу, без врахування осьового навантаження, а також проводити зважування у статиці. Таким чином, у даному випадку, відбулося порушення застосування засобів вимірювальної техніки, отже відомості, отримані за результатами зважування не відповідають дійсності.

Втім, суд критично оцінює наведені доводи позивача, адже автомобіль заїжджає на ваги повільно, зі швидкістю не більше 5-6 км на годину, і така швидкість руху не може призвести до значного зміщення вантажу. Аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 803/1540/16.

Крім того, як вже зазначалося, згідно з пп. 3 п. 2 Порядку № 879 великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки.

Також, відповідно до п. 4 Правил № 30 допускається перевищення вагових параметрів порівняно з визначеними у пункті 22.5 ПДР на 2 відсотки (величина похибки) без оформлення відповідного дозволу та внесення плати за проїзд.

Пунктом 21 Порядку № 879 визначено, що у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки, подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування. Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.

Таким чином, законодавець чітко передбачив критичну похибку у розмірі 2 відсотки, що дозволяє враховувати специфіку вантажу, в тому числі й сипучого, який під час транспортування здатний зсуватися.

До того ж наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 2014 року «Про затвердження Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні» (далі - Правила № 363), на водія та перевізника покладено ряд обов`язків щодо навантаження, розміщення, закріплення та перевезення сипучого вантажу, які у даному випадку позивачем не виконані.

Так, відповідно до пп. 8.14-8.15 Глави 8 Правил № 363, завантажені предмети слід розміщувати і закріпляти так, щоб запобігти їх падінню, волочінню, травмуванню ними супровідних осіб чи створенню перешкод для руху. Вантаж повинен бути належним чином закріплений засобами кріплення (ременями, ланцями, розтяжками, тросами, розпірними перекладинами, якірними рейками (балками), сітками тощо) відповідно до національних стандартів щодо правил безпечного закріплення вантажів і засобів кріплення. Кількість засобів кріплення вантажу повинна бути достатньою для здійснення його безпечного перевезення.

Згідно з п. 12.1 Глави 12 Правил № 363, при транспортуванні вантажів слід дотримувати вимог Правил дорожнього руху України.

Пунктом 12.5 Глави 12 Правил № 363 визначено, що для транспортування вантаж треба рівномірно розміщувати в кузові таким чином, щоб не була порушена стійкість автомобіля і не утруднювалося керування ним. Вантаж не повинен зміщуватися під час руху, випадати з кузова; волочитися і створювати небезпеку для пішоходів та інших учасників дорожнього руху.

Також пунктом 8.20 Глави 8 Правил № 363 передбачено, що водій зобов`язаний перевірити відповідність кріплення і складання вантажу на рухомому складі умовам безпеки руху та забезпечення цілості рухомого складу, а також сповістити замовника про виявлені недоліки у кріпленні та складанні вантажу, які загрожують його збереженню.

Виходячи з вимог безпеки руху, водій зобов`язаний перевірити відповідність габаритів вантажу розмірам, що зазначені у ПДР (п. 8.21 Глави 8 Правил № 363).

Отже, водій, який здійснює вантажні перевезення, зокрема сипучого вантажу великоваговим автомобільним транспортом, зобов`язаний дотримуватись встановлених правил з метою уникнення порушень законодавства про автомобільний транспорт та створення небезпеки для пішоходів та інших учасників дорожнього руху. Тобто обов`язок забезпечення належного розміщення та кріплення вантажу, яке б унеможливлювало його зміщення під час руху покладається на водія, який перевозить вантаж. Водночас зміщення вантажу і, як наслідок, перевищення встановлених вагових обмежень, є порушенням вимог чинного законодавства.

Матеріалами справи підтверджується, що навантаження на одиничну вісь склало 12,3т при допустимих 11,00т.

Відповідно до п. 3 Правил № 30, транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 ПДР.

Таким чином, оскільки навантаження на одиничну вісь склало 12,3т при допустимих 11,00т, тобто на 11,8 % більше від нормативних параметрів, суд погоджується з правомірністю застосування відповідачем оспорюваного штрафу.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 3 Вимог до облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю на автомобільних дорогах загального користування, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.07.2016 № 255, вагове обладнання повинно забезпечувати поосьове зважування у русі і визначати повну масу вантажного транспортного засобу з похибкою не більше ніж 2 % та дискретністю вимірювання в межах технічних характеристик вагового обладнання, визначених виробником.

Отже, вагове обладнання повинно забезпечувати поосьове зважування транспортного засобу в русі, а не шляхом зважування усіх осей разом, як помилково вважає позивач.

Позивач також посилається на відсутність в Україні затвердженої у встановленому порядку методики виконання вимірювань поосьових навантажень та маси вантажних транспортних засобів. Оцінюючи доводи в цій частині, суд враховує, що на момент виникнення спірних правовідносин дійсно не була затверджена відповідна методика Мінекономрозвитку, якою згідно з п. 19 Порядку № 879 мають керуватися органи Укртрансбезпеки під час проведення габаритно-вагового контролю.

Проте, оскільки за змістом ст. ст. 4 та 29 Закону України «Про дорожній рух», ст. 33 Закону України «Про автомобільні дороги» визначення порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України, і такий механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів визначено Порядком № 879, яким керувався відповідний орган Укртрансбезпеки, суд вважає, що суб`єктом владних повноважень правомірно проведено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу позивача і складено відповідні довідку та акти.

Крім того, позивач не навів жодних обґрунтувань щодо порушення його прав у спірних правовідносинах внаслідок проведення габаритно-вагового контролю без використання методики Мінекономрозвитку.

Відтак в цій частині суд відхиляє доводи позивача як безпідставні і такі, що не впливають на факт виявленого порушення.

Надаючи оцінку доводам позивача про зважувальне обладнання, суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 12, 13 Порядку № 879 вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.

Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані.

Судом встановлено, що зважування транспортного засобу позивача 19.11.2021 проводилося Приладом автоматичним для зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантаження на вісь 030Т-AS2-PWIA заводський номер 19-451.

На даний засіб вимірювальної техніки видано свідоцтво про повірку від 16.06.2021 № П 40 М 082049 21 згідно якого встановлено, що цей засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам ДСТУ OIML.R 134-1:2010 «Прилад автоматичний для зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантаження на вісь. Загальні технічні вимоги та методи випробування».

Доказом цього є талон зважування, на якому видрукувано номер ваг, якими здійснюється зважування транспортного засобу. До того ж, такий же номер проставлено і у свідоцтві про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 16.06.2021 № П 40 М 082049 21.

Також, на ваги видано сертифікат про відповідність від 14.06.2021 та Декларацію про відповідність.

Отже, беручи до уваги вищенаведене, суд доходить висновку, що цими документами підтверджується факт повірки відповідного зважувального обладнання, його справний технічний стан, а також те, що характеристика застосованої відповідачем вимірювальної техніки відповідала вимогам державних стандартів у цій галузі та нормативно-технічної документації та була придатною для використання з метою зважування великогабаритних транспортних засобів.

З огляду на викладене суд відхиляє доводи позивача в цій частині. Водночас, суд зауважує, що позивач долучив до матеріалів справи копію свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 01.07.202 № 34-00/1382, яке не має відношення до того засобу вимірювальної техніки, яким фактично було здійснено зважування його транспортного засобу 19.11.2021 під час проведення перевірки. Тому такі докази та твердження позивача судом до уваги не приймаються за їх безпідставністю.

Щодо недотримання відповідачем п. п. 23, 24 Постанови Кабінету Міністрів України № 879.

Відповідно до зазначених положень права, власник великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу або уповноважена ним особа має право привести габаритно-вагові параметри транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами шляхом часткового розвантаження, перевантаження на інший транспортний засіб або у будь-який інший спосіб (п. 23) .

Після приведення габаритно-вагових параметрів транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами такий засіб спрямовується для здійснення повторного габаритно-вагового контролю. Якщо під час здійснення повторного габаритно-вагового контролю фактів перевищення габаритно-вагових параметрів не виявлено, транспортний засіб може продовжити подальший рух (п. 24).

Із викладеного слідує, що в разі виявлення перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, обов`язок з усунення такого порушення покладається на водія, який має право привести габаритно-вагові параметри транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами шляхом часткового розвантаження, перевантаження на інший транспортний засіб або у будь-який інший спосіб. Лише після цього, і за умови внесення плати за проїзд, такий засіб спрямовується для здійснення повторного габаритно-вагового контролю. Якщо під час здійснення повторного габаритно-вагового контролю фактів перевищення габаритно-вагових параметрів не виявлено, транспортний засіб може продовжити подальший рух.

Доказів того, що водій ОСОБА_2 привів габаритно-вагові параметри транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами шляхом часткового розвантаження, перевантаження на інший транспортний засіб або у будь-який інший спосіб, суду не надано і судом не встановлено, тому посилання позивача на невиконання відповідачем п. 24 Постанови Кабінету Міністрів України № 879 є неприйнятними.

Також суд звертає увагу на те, що пунктом 25 Порядку № 879 передбачено можливість водія транспортного засобу відмовитись від проходження габаритно-вагового контролю.

Разом з тим, судом встановлено, що під час зважування транспортного засобу позивача, водій підписав акт проведення перевірки лише із застереженням «в день нагрузки і перевезення вантажу ішов дощ, продукція була мокра і не можна було розрахувати нагрузку» тобто, фактично погодився із перевищенням габаритно вагових норм, що додатково підтверджує правильність результатів проведеного зважування та зафіксованого порушення.

Решта доводів та аргументів позивача не оцінюються, позаяк не впливають на правомірність оскаржуваного рішення, а тому не мають значення для правильного вирішення судового спору по суті та не спростовують встановлені судом обставини справи і висновки, викладені вище.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, при прийнятті постанови від 14.12.2021 № 325244 про застосування до позивача штрафу діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а відтак вказана постанова відповідає критеріям правомірності і підстави для її скасування у суду відсутні. З огляду на викладене, позовні вимоги позивача задоволенню не належать.

Підстави для застосування положень статті 139 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про визнання протиправною та скасування постанови від 14 грудня 2021 року № 325244, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач - Поліське міжрегіональне Управління Укртрансбезпеки (вул. Небесної Сотні, 34, м. Рівне, 33013, ЄДРПОУ/РНОКПП 39816845)

Повний текст рішення складений 20 червня 2022 року

Суддя Т.О. Комшелюк