Справа № 200/1199/22
Суддя: Стойка В.В.
Дата ухвалення: 2022-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2022 року Справа№200/1199/22

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стойки В.В. розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_3 (АДРЕСА_3, ЄДРПОУ НОМЕР_4) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_3 про:

визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_3 щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку при звільненні;

зобов`язання Військової частини НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 "Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44 з 12.03.2019 року по 22.12.2021 року.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем не своєчасно здійснено виплату всіх належних сум при звільненні, а саме: грошової компенсації за недоотримане речове майно та індексації.

Вищезазначені дії призвели до неотримання позивачем певних сум при звільненні, а тому позивач вважає, що має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, передбачений ст. 116, 117 КЗпП України.

Ухвалою від 25.01.2022 року відкрито провадження по справі.

Відповідач правом на надання відзиву не скористався.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 № 2119-ІХ, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, строк дії воєнного стану в Україні продовжено ще на 30 діб, тобто до 25.04.2022.

21.04.2022 на засіданні Верховної Ради України ухвалено Закон про затвердження Указу Президента України від 18.04.2022 № 259 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні".

Цим Указом передбачено продовження строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 на 30 діб.

Указом Президента України від 18.05.2022, затвердженим Верховною Радою України (законопроекти №7389 та №7390), продовжено строк дії воєнного стану із 25 травня 2022 на 90 діб (тобто до 23 серпня 2022).

Донецький окружний адміністративний суд продовжує свою роботу у дистанційному режимі.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Приписами частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведене, суд розглядає позовну заяву в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, що підтверджується копією паспорту громадянина від 26.04.2019, орган, що видав: 6331, РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 19 квітня 2018 року, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 11.03.2019 року №54 позивача виключено зі списків особового складу.

В подальшому позивач звернувся до військової частини з заявою щодо отримання належної грошової компенсації за дні невикористаної відпустки, передбаченою пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту». Відповідач листом від 30.06.2021 року за № 10/2741 відмовив позивачу у наданні компенсації за дні невикористаної відпустки посилаючись на те, що позивач не набув права на отримання даної відпустки відповідно до статті 10і Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вказана обставина вбачається з описової частини рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2021 року по справі № 520/12704/21, яке набуло законної сили.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2021 року по справі № 520/12704/21, яке набуло законної сили, зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового станом на день виключення зі списків особового складу 11.03.2019.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28.03.2021 року по справі № 200/9180/21, яке набуло законної сили, зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 (юридична адреса: АДРЕСА_3, код ЄДРПОУ НОМЕР_4) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) індексацію грошового забезпечення у період з 31.07.2016 по 11.03.2019 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 31.07.2016 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 11.03.2019 - березень 2018 року відповідно до абзацу 4 пункту 5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

21.12.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату середньомісячного грошового забезпечення.

Відповідно виписки з карткового рахунку позивача, 22.12.2021 року на рахунок надійшли кошти в розмірі - 9444,08 грн. (грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку), 65337,99 грн. (індексація).

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

У спірних правовідносинах мало місце виключення позивача зі списку особового складу військової частини без проведення з ним остаточного розрахунку. Вказані обставини підтверджуються як наданими відповідачем до суду доказами.

Суд при вирішенні цього спору враховує, що Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплатити розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (Постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Аналізуючи вказаний критерій в межах даної справи суд зазначає, що позивачем не було надано довідки про склад та розмір грошового забезпечення за період з 12.03.2019 року по 22.12.2021 року. Також суд повторно зауважує, що відповідач, знаходячись у статусі сторони, яка має певні права та обов`язки у період військового стану, правом на надання відзиву не скористався. Таким чином докази по справі, які б вказували на співвідношення виплачених при звільненні сум до сум, які відповідач протиправно не сплатив, в матеріалах справи відсутні.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Щодо зазначеного критерію, відповідно вищевикладеного позивача звільнено зі служби 11.03.2019 року, у травні - червні 2021 року позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою з приводу виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Доказів, які б свідчили про звернення позивача з приводу нарахування та виплати індексації, матеріали справи не містять.

В подальшому, в липні 2021 року позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду за захистом своїх порушених прав в частині сум індексації. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 року по справі № 520/12704/21 провадження за позовом ОСОБА_1 щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки було відкрито.

Таким чином, вказані обставини, які не підлягають доказуванню в силу ч. 4 ст. 78 КАС України, вказують на те, що між моментом звільнення позивача зі служби (11.03.2019 року) та зверненням до відповідача з письмовою заявою щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, а в подальшому і зверненні до судів (травень-липень 2021 року) минуло більш ніж два роки. Докази, які свідчать про наявність поважних обставин, які позбавили позивача можливості звернутися до відповідача (судів) з вимогами про виплату недоотриманих кошті, у більш ранній строк - в матеріалах справи відсутні.

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Позивачем не визначено ймовірний розмір майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, при прийнятті рішення у цій справі необхідно враховувати принцип співмірності та розумності заявлених позивачем вимог щодо стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки з нею розрахунку при звільненні. Необхідним є з`ясування частки недоплачених позивачу сум від загальної суми, що підлягала до виплати позивачу на час її звільнення.

Разом з тим, суд враховує, що Верховним Судом у постановах у справах №821/1083/17, №761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Суд бере до уваги, що згідно з частинами першою-другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи, суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

У зв`язку з вищевикладеним, для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_3 щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку при звільненні; зобов`язання Військової частини НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 12.03.2019 року по 22.12.2021 року в розмірі 2000,00 (дві тисячі) грн. (з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів), що узгоджується з постановою Першого апеляційного суду від 24.11.2020 у справі №200/2965/20-а.

Такий підхід суду узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 року у справі № 360/3574/19.

Щодо одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 "Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44.

Згідно п. 1, 2 Постанови № 44, цей Порядок визначає відповідно до пунктів 22.2 і 22.7 статті 22 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" та статті 48, пункту 44 статті 80 Закону України "Про Державний бюджет України на 2004 рік" умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) органів внутрішніх справ, органів та установ виконання покарань, МНС, податкової міліції (далі - військовослужбовці та особи рядового і начальницького складу) у зв`язку з виконанням ними обов`язків несення служби. Щомісячна грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби (далі - грошова компенсація), виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця або є особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і установ виконання покарань, МНС, податкової міліції.

Відповідно до п. 7 Порядку № 44, виплата щомісячної грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення військовослужбовцям та особам рядового і начальницького складу.

Керуючись п. 7 Порядку № 44, суд наголошує, що компенсація ПДФО буде сплачена після виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку, а відтак позовні вимоги в даній частині є передчасними та задоволенню не підлягають.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно положень статті 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_3 (АДРЕСА_3, ЄДРПОУ НОМЕР_4) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зобов`язання Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 2000,00 (дві тисячі) грн. (з відрахуванням податків, зборів і обов`язкових платежів).

В задоволенні решти частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду у паперовому вигляді або через електронний кабінет (https://id.court.gov.ua/) у підсистемі "Електронний суд".

У разі застосування судом частини третьої статті 243 КАС України строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Стойка