Справа № 420/5280/22
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2022-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5280/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (; адреса: вул. Люстдорфська дорога, 9, м. Одеса, 65017) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

04 квітня 2022 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, у якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування;

зобов`язати Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування. Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа №420/5280/22 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 08.04.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України та його було звільнено зі служби 31.07.2020р. При звільненні позивач подав 31.07.2020р. відповідачу заяву з проханням виплатити йому грошову компенсацію за належні до отримання предмети речового майна особистого користування, які ним не були отримані, однак листом від 20.08.2021 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність кошторисних призначень на виплату грошової компенсації за речове майно. Позивач зазначає, що аргументи відповідача щодо відсутності бюджетного фінансування не можуть бути підставою для ненарахування грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна та відмови у її виплаті, а також жодним чином не впливають на наявність чи відсутність у ОСОБА_1 права на її нарахування та виплату, а тому належним способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити його грошову компенсації за належні до отримання предмети речового майна.

Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідач відзив на позов не надав, незважаючи на надіслання та отримання 12.04.2022р. на електронну адресу копії ухвали суду від 08.04.2022р. та позовної заяви ОСОБА_1 .

За таких обставин суд вирішує справу за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 за наказом в.о. начальника Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції №109/ОС від 29.08.2020р. звільнений з посади старшого інспектора з особливих доручень відділу охорони, режиму та нагляду в Херсонській області Державної кримінально-виконавчої служби України Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 31.07.2020р. на підставі п.4 ч.1 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію» (а.с.55).

З копії Арматурної картки ОСОБА_1 та копії Атестату №4, серія 1 на предмети речового майна, виданого ОСОБА_1 (а.с.8-11) вбачається, що позивач під час проходження служби не був у повному обсязі забезпечений речовим майном особистого користування.

31.07.2020р. позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій у зв`язку із звільненням з органів Державної кримінально-виконавчої служби України просив відповідно до п.п.27,60 Порядку забезпечення речовим майном, затвердженого постановою Кабміну України №578 від 14.08.2013р., виплатити йому грошову компенсацію за належні до отримання предмети речового майна особистого користування (а.с.6) (вх.№ від 04.08.2020р.).

20.08.2020р. відповідач листом №33/634-20/П-490 повідомив ОСОБА_1 , що станом на 19.08.2020р. до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції цільові кошти на виплату грошової компенсації за речове майно, яке не було отримано, за програмою «Виконання покарань установами і органами Державної кримінально-виконавчої служби України не надходили»; компенсація за речове майно, яке не було отримане, буде виплачена за умови надходження вказаних коштів (а.с.7).

Позивач у позові зазначив, що станом на 17.12.2021р. грошову компенсацію йому не було виплачено.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.162 КАС України відзив на позов повинен містити заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.

Відповідачем відзив на позов не надано та не спростовано твердження позивача про невиплату останньому грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування.

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи, що Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції повинно нарахувати та виплатити йому вищезазначену грошову компенсацію, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відповідно до ч.2. ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 6 липня 1999 року №8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Відповідно до ч.1. ст. 23 ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Згідно із ч.5 ст.23 ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового, начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань. Механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами визначає Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 р. №578 (надалі - Порядок №578).

Згідно із п.2. Порядку №578 речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Відповідно до п.3. Порядку №578 речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.

Згідно із п.9. Порядку №578 забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в органах і установах, де вони проходять службу або працюють. Поставлення на речове забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - особи рядового і начальницького складу) в органі чи установі здійснюється на підставі наказу керівника органу чи установи про призначення на посаду та атестата на предмети речового майна (далі - речовий атестат) за формою згідно з додатком 1, а у разі присвоєння особі первинного спеціального звання або призначення на посаду спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами, - на підставі відповідного наказу керівника органу чи установи.

Грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України", державної установи "Центр пробації" відповідно до їх закупівельної вартості (п.23 Порядку №578).

Відповідно до п.27 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Згідно із п. 60 Порядку №578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.

Отже позивач набув право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно та у відповідача наявний обов`язок здійснити таку виплату за цінами на день підписання наказу про звільнення.

Посилання відповідача на відсутність коштів в межах бюджетних асигнувань, як на підставу нездійснення виплат (лист відповідача від 20.08.2020р. ), суд відхиляє з огляду на наступне. Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету. Зокрема, в Рішенні від 09.07.07р. №6-рп/2007 КСУ вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.

Важливим є і те, що ЄСПЛ у рішенні в справі «Кечко проти України» зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Європейський суд з прав людини у справі «Кечко проти України» зауважує, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

На час підписання наказу від 29.08.2020 №109/ОС про звільнення ОСОБА_1 позивач мав право на грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна особистого користування, які він не отримав в період проходження служби.

Таким чином, бездіяльність Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції у вигляді нерарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування є протиправною.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та встановлені обставини, з метою ефективного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про необхідність визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції у вигляді ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування, та зобов`язати Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до отримання предмети речового майна особистого користування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем законність оскаржуваної бездіяльності не доведена та не обґрунтована.

Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню.

Позивач звільнений від сплати судового збору згідно п.4 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір». Витрати для розподілу між сторонами у справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (; адреса: вул. Люстдорфська дорога, 9, м. Одеса, 65017) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії- задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції у вигляді ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування;

Зобов`язати Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за належні до отримання предмети речового майна особистого користування.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян