Справа № 160/23691/21
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2022-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2022 року м. Дніпросправа № 160/23691/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач)

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод»

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року (суддя Лозицька І.О.) по справі №160/23691/21 за позовом Східного міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» про стягнення податкового боргу, -

в с т а н о в и В:

Східне міжрегіональне управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків звернулося до суду із адміністративним позовом, в якому просило стягнути податковий борг з Приватного акціонерного товариства Дніпропетровський тепловозоремонтний завод () за рахунок коштів, які перебувають на рахунках у обслуговуючих банках, та за рахунок готівки, що належить Приватному акціонерному товариству Дніпропетровський тепловозоремонтний завод на користь державного бюджету України в загальній сумі 592842,60 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що за відповідачем обліковується податковий борг, який виник внаслідок несплати самостійно узгоджених податкових зобов`язань з податку на прибуток підприємств.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року позов задоволено частково, а саме:

стягнуто податковий борг з Приватного акціонерного товариства Дніпропетровський тепловозоремонтний завод () за рахунок коштів, які перебувають на рахунках у обслуговуючих банках, на користь державного бюджету України в загальній сумі 592842,60 грн.

Підставою для часткового задоволення позову стали висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених вимог про стягнення податкового боргу за рахунок готівковим коштів, оскільки готівкові кошти стягуються за рішенням суду лише після того, як податковий борг не був погашений за результатами реалізації рішення суду про стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків.

За наслідками розгляду справи судом зроблено такі висновки.

Так, судом зроблено висновок про доведеність позивачем наявності у відповідача податкового боргу, який заявлено до стягнення. Такі висновки судом зроблено з огляду на підстави виникнення податкового боргу (самостійно визначені відповідачем податкові зобов`язання з податку на прибуток підприємств).

З приводу аргументів відповідача про те, що ним своєчасно та у повному обсязі сплачено самостійно задекларовані податкові зобов`язання, суд вказав на те, що сплачені суми правомірно були направлені контролюючим органом в рахунок погашення податкового боргу в порядку черговості його виникнення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов контролюючого органу залишити без розгляду. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що судом першої інстанції відкрито провадження у справі на підставі позовної заяви, зміст якої не відповідав вимогам п.8 ч.5 ст.160 КАС України, що було підставою для залишення судом першої інстанції без розгляду такої позовної заяви. Натомість, суд першої інстанції позов розглянув по суті, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції повинен, враховуючи положення ч.1 ст.319 КАС України, ст..240 КАС України, рішення суду першої інстанції скасувати, а позовну заяву залишити без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість. Фактично позиція позивача, з огляду на доводи апеляційної скарги, полягає у тому, що подана контролюючим органом позовна заява про стягнення податкового боргу відповідала вимогам ст..160 КАС України, а залишення її без розгляду лише з тих підстав, що в позовній заяві не зазначено про наявності оригіналів документів, що долучені до позову, у позивача, свідчило б про надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи із такого.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що згідно із наданими позивачем розрахунком податковий борг, стягнення якого є предметом спору у цій справі, виник внаслідок наступного.

Так, за даними інтегрованої картки платника податків, станом на час звернення позивачем із позовом до суду, за відповідачем обліковувався податковий борг з податку на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності, який виник у результаті несплати у встановлені терміни сум грошових зобов`язань, самостійно задекларованих платником, а саме:

- податкова декларація з податку на прибуток підприємства від 29.07.2020 року № по терміну сплати 19.08.2020 року у сумі 497810,00 грн.;

- податкова декларація з податку на прибуток підприємства від 27.07.2021 року № по терміну сплати 19.08.2021 року у сумі 81197,00 грн.

Також, відповідно до ст.129 Податкового кодексу України відповідачу у зв`язку з порушенням строків погашення узгодженого грошового зобов`язання нарахована пеня у розмірі 13835,60 грн.

Отже, загальна сума податкового боргу ПрАТ Дніпропетровський тепловозоремонтний завод складає 592842,60 грн.

У зв`язку з несплатою грошових та податкових зобов`язань, податковим органом було виставлено податкову вимогу форми Ю від 04.01.2019 року № 13-46 про наявність податкового боргу, який становив 499394,79 грн. та направлено на адресу відповідача.

Несплата відповідачем податкового боргу, стала підставою звернення контролюючим органом з позовом до суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи заявлені вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт наявності податкової заборгованості є доведеним, що є достатньою підставою для стягнення суми податкового боргу, з огляду на вжиті податковим органом заходи щодо погашення податкової заборгованості (направлення податкової вимоги).

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Як зазначено вище, податковий борг, стягнення якого є предметом спору у справі, складається із самостійно узгоджених платником податкових зобов`язань.

Відповідно із п.57.1 ст.57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У спірному випадку відповідачем самостійно визначалися податкові зобов`язання шляхом подання податкових декларацій з податку на прибуток підприємств у період 2020-2021 роки.

Відповідно до пп.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно із пп.14.1.162 п.14.1 ст.14 ПК України пеня - сума коштів у вигляді відсотків, нарахована на суми податкових зобов`язань та/або на суми штрафних (фінансових) санкцій, не сплачених у встановлені законодавством строки, а також нарахована в інших випадках та порядку, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

В інтегрованій картці платника податку відображені суми пені та період їх нарахування.

У відповідності із п.95.1 ст.95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Отже, наявність у платника податку податкової заборгованості є підставою для звернення контролюючим органом із позовом до суду про стягнення такої заборгованості.

У спірному випадку відповідач, під час розгляду справи у суді першої інстанції, заперечував наявність у нього податкової заборгованості за період 2020-2021, оскільки податкові зобов`язання з податку на прибуток підприємств, які визначалися підприємством у поданих деклараціях, були у повному обсязі сплачені про що свідчать платіжні доручення від 23.06.2020 року № 12137 у сумі 497810,02 грн. та від 18.06.2021 року № 3198 у сумі 81197,00 грн.

Надаючи оцінку таким аргументів відповідача суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що інформація з інтегрованої картки платника податків свідчать про те, що відповідачем були сплачені податкові зобов`язання у розмірі, які ним самостійно визначено у поданих деклараціях за період 2020-2021 роки (перелік цих декларацій наведено вище).

В той же час, встановлені обставини справи свідчать про те, що за підприємством обліковується податковий борг минулих податкових періодів.

У відповідності із п.87.9 ст.87 ПК України у разі наявності у платників податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.

У спірному випадку контролюючим органом кошти, які сплачувалися відповідачем на погашення податкових зобов`язань зараховувалися в рахунок погашення податкового боргу минулих податкових періодів і вказані зарахування відображені в інтегрованій картці платника податку.

Крім цього, судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2021 року у справі № 160/12146/19 (суддя Юхно І.В.) було частково задоволено адміністративний позов Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (місцезнаходження: 49600, м. Дніпро, пр. Олександра Поля, буд.57; ) до приватного акціонерного товариства Дніпропетровський тепловозоремонтний завод, третя особа: Головне управління ДПС у Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд.17-а, ) про стягнення податкового боргу; стягнено податковий борг з приватного акціонерного товариства Дніпропетровський тепловозоремонтний завод за рахунок коштів, які перебувають на рахунках у обслуговуючих банках, та за рахунок готівки, що належить приватному акціонерному товариству Дніпропетровський тепловозоремонтний завод в загальній сумі 9307008,37 грн. (дев`ять мільйонів триста сім тисяч вісім гривень 37 копійок); у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10.11.2021 року означене рішення суду було залишено без змін.

З матеріалів адміністративної справи слідує, що предметом розгляду справи № 160/12146/19 є податковий борг по податку на прибуток приватних підприємств, який був зменшений шляхом самостійної сплати коштів підприємством, зокрема, 23.06.2020 року в сумі 497810,02 грн. на підставі платіжного доручення №12137.

Тобто, означений платіжний документ вже був врахований судом при розгляді адміністративної справи № 160/12146/19.

Таким чином, встановивши наявність у відповідача податкового боргу, який у добровільному порядку останнім не сплачується, прийнявши до уваги заходи, які вживалися податковим органом щодо погашення податкового боргу (направлення податкової вимоги), та врахувавши повноваження податкового органу, які визначено п.95.1 95.3 ст.95 ПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Вказані висновки суду першої інстанції відповідач в апеляційній скарзі не заперечує та не спростовує. Натомість, в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції відкрито провадження у справі на підставі позовної заяви, зміст якої не відповідав вимогам п.8 ч.5 ст.160 КАС України, що було підставою для залишення судом першої інстанції без розгляду такої позовної заяви.

З приводу таких аргументів відповідача суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно п.8 ч.5 ст.160 КАС України в позовній заяві зазначається перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Невідповідність позовної заяви вимогам вказаної норми відповідач пов`язував з тим, що в позовній заяві не зазначено про наявність у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

У спірному випадку позивачем зазначено в позовній заяві перелік документів, що до неї додаються. Натомість, позивачем дійсно не було окремо в позовній заяві зазначено про місце знаходження оригіналів доданих документів.

В той же час, виходячи із тих документів, які долучені до позову, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для висновку про перешкоди відповідачу в реалізації своїх процесуальних прав під час розгляду справи, провадження в якій відкрито за вказаною позовною заявою. Так, до позову було долучено, зокрема, документи, які підтверджували заявлені вимоги: корінець податкової вимоги сам оригінал податкової вимоги знаходиться у відповідача, і факт отримання податкової вимоги підприємством не заперечувався; Витяги з ІКП інтегрована картка платника не має форми окремого письмового документа оскільки ведеться у відповідних автоматизованих системах, користувачами яких є органи державної податкової служби; копії податкових декларації це декларації, які подавалися контролюючому органу підприємством, а отже підприємство має примірних таких декларацій; перелік банківських рахунків сформований позивачем перелік не є окремим письмовим документом, який має оригінал, це інформація для суду, яка викладена на паперовому носії.

Таким чином, враховуючи суть та зміст долучених позивачем до позову документів, не можливо стверджувати як про необхідність зазначення позивачем у позові місцезнаходження оригіналів цих документів, так і про те, що не зазначення позивачем цього вплинуло чи могло вплинути на реалізацію відповідачем свої прав та результати вирішено спору.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією позивача про те, що залишення позову без розгляду лише з тих підстав, що в позовній заяві не зазначено про місцезнаходження оригіналів документів, що долучені до позову, свідчило б про надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви.

З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що аргументи апеляційної інстанції не свідчать про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та залишення позову без розгляду.

Крім цього, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі з огляду на відсутність предмету спору у справі, так як податкову заборгованість відповідачем погашено у повному обсязі. З приводу такого клопотання суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що такої правової підстави для закриття провадження у справі, як відсутність предмету спору у справі, процесуальний закон не визначає. При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено та не заперечувалось відповідачем те, що на час вирішення справи судом першої інстанції відповідач мав податкову заборгованість, стягнення якої було предметом спору в цій справі, а сам факт сплати такої заборгованості на час розгляду справи судом апеляційної інстанції не може бути підставою для скасування рішення суду, яке, на час його ухвалення, відповідало вимогам щодо законності та обґрунтованості.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанці.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст..ст.316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський тепловозоремонтний завод» залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року по справі №160/23691/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини проголошено 16.06.2022

Повне судове рішення складено 17.06.2022

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк