Справа № 420/1941/22
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2022-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1941/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2022 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (вул. Косовська, 2-Д, м. Одеса, 65074, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, в якій позивачі просять:

визнати противоправними та скасувати рішення Адмiнiстратора Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Романчук І.П. від 17.01.2022 року про відмову у реєстрації постійного місця проживання у дачному будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяви від 17.01.2022 року та здійснити реєстрацію місця проживання в дачному будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 в своїх інтересах тa інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі звернулись до відповідача із заявами про реєстрацію місця проживання усіх членів сім`ї за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, за результатами розгляду заяв позивачам було відмовлено у реєстрації місця проживання, з тих підстав, що будинок є дачним.

Позивачі вважають таку відмову протиправною та зазначають, що вказане рішення порушує гарантоване Конституцією України та законами України право особи на вільний вибір місця проживання. Відповідно до Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Закон України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні №1382-IV від 11.12.2003 не містить посилань на поняття житлового фонду та не встановлює обмежень у реєстрації за адресою приміщення, яке не відноситься до житлового фонду.

Також в обгрунтування позовних вимог зазначено, що згідно відомостей, які містяться в технічному паспорті на дачний будинок від 23.12.2021 року за серією та номером Т101: НОМЕР_3 , видавник ЄДЕССБ, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, дачний будинок №81-A/7, A/8, А/9, складається з двоповерхового будинку «А», будинку охорони «Б», басейну II, мае житлові кімнати, усі інженерні обладнання (водопостачання, каналізацію, газопостачання, електропостачання, освітлення).

Крім цього дачний будинок відповідає вимогам державних будiвельних норм, що підтверджується Рішенням Державного реєстратора Полякової Яни Анатоліївни про державну реєстрацію садового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рiвних частках 1/2 до 1/2.

Ухвалою судді від 31.01.2022 року прийнято справу до провадження та вирішено розглядати справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

До суду надійшов відзив в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що у якості документів, що підтверджують право позивачів та їх малолітніх дітей на проживання у нерухомому майні, у якому вони мали намір зареєструвати своє місце проживання, були надані витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) № 292156246 вiд 23.12.2021 та № 292155522 вiд 23.12.2021. Втім зі змісту вказаних витягів з Державного реєстру прав вбачалось, що за адресою: АДРЕСА_3 , А/ АДРЕСА_4 розташовано Дачний будинок; об`єкт житлової нерухомості: ні.

На сьогоднішній день існує чіткий механiзм, яким передбачено процедуру отримання адмiнiстративної послуги зi здiйснення реєстрації місця проживання (перебування) особи, та прямий обов`язок володільця дачного будинку перевести такий будинок у жилий для реєстрації місця проживання (перебування) за адресою такого будинку.

При цьому незрозумiлим є посилання Позивачів саме на редакцію Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 27.09.2014, адже, на момент виникнення оспорюваних правовідносини, a саме 17.01.2022 (день звернення позивачів до Департаменту), зазначений Закон діяв у редакції від 01.12.2021. Частину 2 статті 2 та статті 6, 9-1 виключено з вищевказаного Закону на підставі Закону України "Про надання публічних (електронних публiчних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Украпнi" вiд 05.11.2021.

В обґрунтування правомірності відмови у реєстрації постійного місця проживання відповідач посилається на пп. 7 п. 1 ст. 12 Закону України "Про надання публічних (електронних публiчних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Украпнi", відповідно до якої орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, зокрема, якщо за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла.

З наведених підстав відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 20.04.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи

Інших заяв по суті станом на час розгляду справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 17.01.2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано заяви до відповідача в своїх інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про реєстрацію місця проживання за новою адресою: АДРЕСА_2 .

До заяв про реєстрацію місця проживання були додані, зокрема, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 292156246 вiд 23.12.2021 та № 292155522 вiд 23.12.2021

Відповідно до вищезазначених витягів, будинок, в якому позивачі виявили бажання зареєструвати своє місце проживання та місце проживання своїх дітей, що розташовується за адресою: АДРЕСА_2 є дачним будинком, власником якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За результатом розгляду документів, поданих для реєстрації місця проживання за новою адресою: АДРЕСА_2 ,адмiнiстратором Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Романчук І.П. 17.01.2022 року було прийнято рішення про відмову у реєстрації місця проживання позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також їх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування) наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла.

Позивачі, вважаючи вищевказану відмову відповідача протиправною, звернулись до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Частиною 1 ст. 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно зі ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Обґрунтовуючи свою позицію, позивачі посилаються на положення Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" № 1382-IV, зокрема на статті 2, 6, 9-1.

Разом з цим суд зазначає, що станом на час звернення позивачів з заявою про реєстрацію місця проживання до відповідача, частину 2 статті 2 та статті 6, 9-1 виключено з вищевказаного Закону на підставі Закону України "Про надання публічних (електронних публiчних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Украпнi" вiд 05.11.2021.

Статтею 9 Закону України "Про надання публічних (електронних публiчних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Украпнi" визначено, що для реєстрацiї мiсця проживання особа або її представник подає, зокрема, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначенi Кабінетом Міністрів України).

Разом з тим, частиною 10 статті 5 Закону України "Про надання публічних (електронних публiчних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Украпнi" встановлено, що декларування або реєстрація місця проживання (перебування) у дачному або садовому будинку здійснюється після переведення такого будинку у жилий будинок у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу Порядок переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки, затверджений Постановою КМУ від 29.04.2015 №321 (далі Порядок №321), визначає механізм переведення дачних і садових будинків, що відповідають державним будівельним нормам, у жилі будинки.

Таким чином на теперешній час існує чіткий механiзм, яким передбачено процедуру отримання адмiнiстративної послуги зi здiйснення реєстрації місця проживання (перебування) особи, та прямий обов`язок володільця дачного будинку перевести такий будинок у жилий для реєстрації місця проживання (перебування) за адресою такого будинку.

При цьому, пп. 7 п. 1 ст. 12 Закону України "Про надання публічних (електронних публiчних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Украпнi", передбачено, що орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, зокрема, якщо за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла.

Як вбачається з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 292156246 вiд 23.12.2021 та № 292155522 вiд 23.12.2021, що за адресою: АДРЕСА_2 розташовано Дачний будинок; об`єкт житлової нерухомості: ні.

Доводи позивачів щодо можливості реєстрації місця проживання у вищезазначеному дачному будинку свідчать про неправильне тлумачення та застосування норм чинного законодавства, адже така позиція повністю нівелюється наявністю прямої вказівки в законі щодо обов`язку переведення дачного або садового будинку у жилий будинок у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, для реєстрації місця проживання (перебування) у зазначеному будинку (частина 10 статті 5 Закону).

При цьому позивачам відмовлено у реєстрації місця проживання саме з підстав, передбачених пп. 7 п. 1 ст. 12 Закону України "Про надання публічних (електронних публiчних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Украпнi", а саме що за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування) наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла.

Враховуючи вищезазначене, оскільки доказів переведення дачного будинку за адресою: АДРЕСА_2 у житловий не надано, відмова в реєстрації місця проживання Позивачів та їх малолітніх дітей прийнята Департаментом на пiдставi вимог чинного законодавства України, є обгрунтованою та вмотивованою.

При цьому суд відхиляє посилання на постанови Верховного Суду від 21.08.2019 по справі № 183/4661/16, від 10.10.2019 про справі № 2340/4673/18, від 25.06.2020 по справі № 522/6588/17, від 13.12.2021 по справі № 815/2986/18, від 31.03.2020 по справі № 826/12955/18, оскільки правовідносини, що розглядалися в межах зазначених судових справ, виникли до внесення змін до чинного законодавства, пов`язаних з прийняттям Закону України "Про надання публічних (електронних публiчних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Украпнi", який передбачає, що реєстрація місця проживання (перебування) у дачному або садовому будинку здійснюється після переведення такого будинку у жилий.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів позивача, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139. 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (вул. Косовська, 2-Д, м. Одеса, 65074, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.