Справа № 120/3436/22
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2022-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 червня 2022 р. Справа № 120/3436/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід О.С., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Вороновицької селищної ради (вул. Козацький шлях, 66, смт. Вороновиця, Вінницька обл., 23252)

про: визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Вороновицької селищної ради (далі - відповідач) про визнання протиправною відмови відповідача у наданні інформації щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :7, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , та зобов`язати відповідача надати протягом п`яти робочих днів, із дня набрання чинності рішенням суду, копію рішення Вороновицької селищної ради про зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :7, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та копію рішення відповідача, відповідно до якого було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки з кадастровим номером :02:007:0677 іншим особам.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в лютому 2022 року він звернувся до відповідача із заявою про надання копії рішення сесій відповідача, згідно з яким надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки, що межує з приватизованою земельної ділянкою позивача, і стосовно якої позивачеві раніше було відмовлено в наданні такого дозволу. Також позивач звернувся до відповідача із заявою про надання можливості ознайомитися з рішенням селищної ради, відповідно до якого було змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки, та із заявою про надання у власність земельної ділянки. Відповідач листом від 28.03.2022 року повідомив позивача, що надати відповіді на його заяви не може, оскільки, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, можуть обмежуватися доступи до відповідних реєстрів, щоб отримати запитувану інформацію.

Ухвалою суду від 20.04.2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Вказану ухвалу відповідач отримав 02.05.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

22.02.2022 року позивач звернувся до відповідача із запитом про надання інформації щодо зміни цільового призначення земельної ділянки 052655300:02:007:0677, а також щодо надання копії рішення селищної ради, згідно з яким було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою по відведенню зазначеної земельної ділянки іншим особам.

У відповідь на вказаний запит, відповідач листом від 28.03.2022 року № 168/02-23/22 повідомив, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися доступи до відповідних реєстрів, щоб отримати запитувану інформацію. Відтак неможливо всебічно отримати запитувану інформацію, а відповідна інформація буде надана після завершення воєнного стану.

Позивач, вважаючи таку відмову відповідача протиправною, за захистом своїх права та інтересів звернувся до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із такого.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право на доступ до публічної інформації є конституційним правом людини, передбаченим і гарантованим ст. 34 Конституції України, яка, у свою чергу, ґрунтується на положеннях ст. 10 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, ст. 19 Загальної декларації прав людини, ст. 18 та 19 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Відносини, пов`язані з розглядом запитів до публічної інформації, регулюються Конституцією України, ЗУ "Про доступ до публічної інформації", іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Ст. 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 2 ЗУ "Про інформацію" основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та до інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України від 13 січня 2011 року № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон № 2939-VI).

Згідно із ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

Ч. 1-3 ст. 19 Закону № 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

За змістом ч. 1, 2 ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити у задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою ст. 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Ч. 4 цієї ж статті закріплено, що у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Системний аналіз наведених норм свідчить, що запит на інформацію є одним із видів забезпечення доступу до публічної інформації. З огляду на що, відповідач, в межах своїх повноважень, повинен розглянути запит та надати обґрунтовану відповідь. Розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Встановлений перелік підстав для відмови у задоволенні запиту на інформацію є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

У спірному випадку запит, який направлений позивачем до відповідача, стосується отримання публічної інформації, і фактично такий запит є реалізацією наявного у позивача права на отримання доступу до публічної інформації.

Законодавством України чітко встановлено обов`язок розпорядника інформації надати мотивовану відповідь на запит у визначений строк.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем у відповідь на запит позивача направлено лист від 28.03.2022 року, в якому повідомляється, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися доступи до відповідних реєстрів, щоб отримати запитувану інформацію, а відтак неможливо всебічно отримати запитувану інформацію. Відповідач повідомив, що така інформація буде надана після завершення воєнного стану.

В контексті наведених відповідачем, у вищевказаному листі, мотивів, суд зазначає.

Відповідно до положень ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Ч. 2 ст. 64 Конституції України передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55- 63 цієї Конституції.

Виходячи з положень ст. 6 Закону № 2939-VI, допускається обмеження доступу до інформації, зокрема, таке обмеження здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

- виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

- розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

- шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Отже, з наведених норм вбачається, що право на доступ до інформації в умовах воєнного стану може підлягати обмеженням, перш за все, для захисту інтересів національної безпеки та територіальної цілісності держави.

Аналізуючи зміст запитуваної позивачем інформації, суд доходить до висновку, що така інформація безпосередньо стосується інтересів позивача та її оприлюднення жодним чином не завдасть шкоди інтересам національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, а тому обмеження для її отримання є необґрунтованими.

Також суд звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду 25.06.2019 року по справі № 9901/925/18 викладено правову позицію, згідно якої розпорядник може надати ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації, а тому не покладає на розпорядника (додаткових) зобов`язань та/або відповідальності за надання/ненадання запитувачу такої інформації.

Таким чином, розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив, яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.01.2021 року у справі № 9901/381/20, від 02.04.2020 року у справі № 9901/22/20.

Запит позивача стосується прийнятих рішень відповідача щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою іншій особі та зміни цільового призначення земельної ділянки, а отже, запитувана інформація є такою, яку відповідач, з огляду на свій правовий статус, створив та яка певним чином задокументована і якою відповідач власно володіє. Надання вказаної інформації не потребує наявність доступу відповідача до відповідних реєстрів.

Оскільки, розпорядник може відмовити в наданні інформації лише у відповідності до Закону № 2939-VI, яким передбачено вичерпний перелік підстав для відмови в задоволенні запиту на інформацію, а така підстава як обмеження доступу до реєстру не міститься в даному переліку, суд доходить до висновку про протиправність відмови відповідача у наданні інформації на запит позивача.

Крім того, суд критично оцінює зазначення відповідача про те, що запитувана інформація буде надана позивачеві після закінчення воєнного стану, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Ч. 4. цієї ж статті визначено, що у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Жодних змін в законодавство щодо строків розгляду запитів у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, не вносилось.

Суд зазначає, що можливість застосування інструменту відстрочки у задоволенні запиту залежить від характеру запитуваної інформації та не може застосовуватись у всіх без винятку випадках.

Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною відмови відповідача в наданні позивачеві запитуваної інформації.

Вирішуючи питання про зобов`язання відповідача надати позивачеві копію рішення ради про зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :7, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та копію рішення відповідача, відповідно до якого було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою по відведенню вказаної земельної ділянки іншим особам, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом в рішенні.

Водночас, згідно п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання протиправною відмови відповідача в наданні позивачеві запитуваної інформації та вимоги про зобов`язання вчинення ним певних дій.

Адже внаслідок визнання відмови суб`єкта владних повноважень протиправною, можливим є зобов`язання відповідача до вчинення певних дій для відновлення порушених прав та інтересів сторони.

З огляду на вищевикладені положення, а також беручи до уваги обставини, встановлені в ході розгляду даної справи, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача, буде зобов`язання відповідача надати позивачу відповідь на його інформаційний запит від 22.02.2022 року з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

Суд звертає увагу на те, що надання запитуваної інформації відбувається протягом строку визначеного законодавством, про що було викладено судом у мотивувальній частині рішення, відповідно не має необхідності зазначати про строк її надання у задоволених позовних вимогах.

За приписами вимог п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами ч. 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України у разі задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позов задоволено повністю, судові витрати понесені позивачем підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в сумі 992 грн. 40 коп.

Водночас позивачем у позовній заяві заявлено про вирішення питання про судові витрати. Позивач вказує, що його витрати на правову допомогу складають 4 000 грн. 00 коп.

На підтвердження вказаних витрат позивач надав суду договір про надання правової допомоги від 05.04.2022 року та квитанцію до прибуткового касового ордера від 05.04.2022 року на суму 4 000 грн.

При вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу у цій справі, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Ч. 3 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас згідно з ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, змістовний аналіз зазначених вище норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду надаються договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших понесених стороною витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Такі документи повинні бути оформлені у визначеному законом порядку та відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим…Суд повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

На переконання суду, стороною позивача не надано належні та допустимі докази, що підтверджують реальність понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката, а також надання тих послуг, з яких складаються понесені витрати, адже в матеріалах позовної заяви власне відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що суперечить імперативним приписам ч. 4 ст. 134 КАС України.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність достатніх правових підстав для присудження позивачу витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись Конституцією України, Законом України «Про доступ до публічної інформації», Законом України "Про інформацію» та ст. 2, 9, 73-77, 90, 94, 241, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вороновицької селищної ради про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною відмову Вороновицької селищної ради щодо надання запитуваної інформації ОСОБА_1 .

Зобов`язати Вороновицьку селищну раду надати ОСОБА_1 відповідь на його інформаційний запит від 22.02.2022 року з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вороновицької селищної ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 992 грн. 40 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Вороновицька селищна рада (вул. Козацький шлях, 66, смт. Вороновиця, Вінницька обл., 23252)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 21.06.2022 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна