Справа № 600/7338/21-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2022-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року м. Чернівці Справа № 600/7338/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та стягнення матеріальної шкоди.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Чернівецької обласної прокуратури, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті заробітної плати ОСОБА_1 з 01.07.2015 в порядку та в розмірах передбачених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру";

- стягнути з Чернівецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, у вигляді не отриманої частини заробітної плати, визначеної ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 по 23.10.2021 у сумі 999962,35 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 01.07.2015 заробітна плата йому нараховувалася відповідачем неправомірно, оскільки повинна була нараховуватись у відповідності до вимог ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", яка є спеціальною нормою права у спірних відносинах.

Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказував, що у спірний період заробітна плата позивачу нараховувалась з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 № 505 та згідно вимог абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури".

Позивач скористався правом, передбаченим ст. 163 КАС України, та подав до суду відповідь на відзив, в якому виклав свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви відхилення.

На підставі поданої позивачем позовної заяви, судом відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 23.02.2022, занесеною до протоколу судового засідання, підготовче провадження продовжено на 30 днів.

Ухвалою суду від 23.03.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Учасники справи подали до суду заяви про розгляд справи у порядку письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами, за їх відсутності.

Враховуючи приписи ст. 194 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури на різних посадах з 20.12.2011 по дату звернення до суду з цим позовом, що підтверджується копією трудової книжки серія НОМЕР_1 .

Наказом прокурора Чернівецької області від 18.12.2015 № 1322-к позивача призначено на посаду прокурора Чернівецької місцевої прокуратури Чернівецької області з 18.12.2015.

Наказом керівника Чернівецької обласної прокуратури №263-к від 15.03.2021 позивачу тимчасово визначене робоче місце в Чернівецькій окружній прокуратурі Чернівецької області.

З наявних у матеріалах справ листа Чернівецької обласної прокуратури від 17.11.2021 та розрахункових листів за 2015 - 2021 роки видно, що Чернівецькою обласною прокуратурою нарахування заробітної плати позивачу в період з 01.07.2015 по 23.10.2021 здійснювалось відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Вважаючи протиправною бездіяльність Чернівецької обласної прокуратури, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті заробітної плати за період з 01.07.2015 по 23.10.2021 в порядку та розмірах передбачених ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону №1697-VII незалежність прокурора забезпечується: забороною незаконного впливу, тиску чи втручання у здійснення повноважень прокурора (пункт 3); установленим законом порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності прокуратури (пункт 4); належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора (пункт 5).

Відповідно до ст. 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Згідно з ч.9 ст. 81 Закону №1697-VII фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 89 Закону №1697-VII передбачено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Відповідно до ст. 90 Закону №1697-VII фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці» умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Після прийняття Закону №1697-VII були прийняті Закон України від 28.12.2014 №80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України від 28.12.2014 №79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Відповідно до п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення, зокрема, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Крім того, Законом «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» №79-VIII, який набрав чинності 01.01.2015, доповнено розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, зокрема, п. 26, який передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України від 14.10.2014 "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури у заявлений в позовних вимогах період визначалася постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (далі - Постанова № 505).

Таким чином, з 2015 року існувала конкуренція норм Закону № 1697-VII та Бюджетного кодексу України з урахуванням положень Постанови № 505, які по-різному визначають заробітну плату прокурорів.

Закон №1697-VII є спеціальним законом у сфері діяльності прокуратури України.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постановах від 14.03.2018 у справі №825/575/16, від 19.03.2020 у справі № 806/3314/17, від 09.09.2020 у справі № 807/1171/16 Верховний Суд зазначив про те, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Закон України від 28.12.2014 №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» прийняті пізніше Закону №1697-VII, а тому з 2015 року норми і положення Закону №1697-VII щодо заробітної плати прокурора застосовувались у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи встановлено, що за період з 01.07.2015 по 23.10.2021 заробітна плата позивача нараховувалась відповідно до Постанови № 505, в редакціях постанов Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 763, від 09.12.2015 № 1013, від 30.08.2017 № 657.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 у справі №1-223/2018 (2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення визначено, що положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30.09.2010 №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08.12.2004 № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, у зв`язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України втратила чинність з 26.03.2020.

Тобто, 26.03.2020 усунуто суперечності між нормами Закону №1697-VII та Бюджетного кодексу України.

Водночас, у період з 01.07.2015 по 25.03.2020 положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України були чинними та, зважаючи на практику Верховного Суду, підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Отже, правові наслідки рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 не можуть застосовуватись до правовідносин, які мали місце до 26.03.2020.

Беручи до уваги вищенаведене, а також встановлені по справі обставини, суд приходить до переконання, що позовна вимога позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати заробітної плати з 01.07.2015 по 25.03.2021 в порядку та в розмірах передбачених ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" задоволенню не підлягає.

Оскільки заподіяну шкоду позивач пов`язує саме з неправомірною бездіяльністю відповідача, в якому він працював, а встановлені обставини не дають підстав стверджувати про те, що у дослідженому періоді органом прокуратури нараховувалася заробітна плата не у розмірі, що визначався діючим на той час законодавством, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди, у вигляді не отриманої частини заробітної плати, визначеної ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 по 25.03.2020.

Стосовно правовідносин між сторонами, які виникли після ухвалення рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020, щодо нарахування та виплати заробітної плати за період з 26.03.2020 у відповідності до вимог ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", суд зазначає наступне.

З матеріалів справи видно, що обраховуючи заробітну плату позивача у спірний період з 26.03.2020 по 23.10.2021, відповідач взяв за основу розмір місячного посадового окладу, встановленого Постановою № 505, а не ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", посилаючись при цьому на норму абзацу третього пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (Закон №113-ІХ).

Так, 19.09.2019 прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-IX, який набрав чинності 25.09.2019.

Вказаним Законом №113-IX було внесено ряд змін зокрема у Закон України "Про прокуратуру", а саме:

- у частині 3 статті 6 слова "регіональних та місцевих" замінити словами "обласних та окружних";

- у статті 7:

1) у частині першій: пункт 1 викладено в такій редакції: "1) Офіс Генерального прокурора"; у пункті 2 слово "регіональні" замінити словом "обласні"; у пункті 3 слово "місцеві" замінити словом "окружні"; пункт 4 виключити;

2) частини другу і четверту викладено в такій редакції: "2. У разі потреби рішенням Генерального прокурора можуть утворюватися спеціалізовані прокуратури на правах структурного підрозділу Офісу Генерального прокурора, на правах обласних прокуратур, на правах підрозділу обласної прокуратури, на правах окружних прокуратур, на правах підрозділу окружної прокуратури. Перелік, утворення, реорганізація та ліквідація спеціалізованих прокуратур, визначення їх статусу, компетенції, структури і штатного розпису здійснюються Генеральним прокурором";

- у статті 81:

1) у частині другій: абзац четвертий викласти в такій редакції: "Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці"; доповнити абзацом п`ятим такого змісту: "Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік";

2) частину третю викладено в такій редакції:

"3. Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року".

У відповідності до пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

День початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті "Голос України" (пункт 4 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення Закону №113-ІХ).

Проаналізувавши наведені норми законодавства, суд звертає увагу й на те, що після прийняття Закону України № 113-ІХ, приписами якого обґрунтовує свою позицію відповідач, положення ст. 81 спеціального закону - Закону України "Про прокуратуру" - не змінювались.

Виплата прокурору його заробітної плати, визначення посадового окладу тощо, не може залежати від факту його переведення до Офісу Генерального прокурора, обласних чи окружних прокуратур.

Водночас, закріплення у ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" посадового окладу прокурора окружної прокуратури у розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (станом на 2020 року), розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, означає введення етапу запровадження збільшення розміру посадового окладу прокурора, який пов`язаний із прийняттям рішення Генерального прокурора про початок роботи Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3 розділі ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" до Закону №113-IX за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

У своєму рішенні №6-р/2020 Конституційний Суд України зазначив, що спеціальне нормативне регулювання заробітної плати прокурора, закріплене ч. 1 ст. 81 Закону, за якою заробітна плата прокурора регулюється Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Наділивши Кабінет Міністрів України повноваженнями встановлювати порядок та розміри заробітної плати прокурора, законодавець запровадив відмінне від передбаченого положеннями ст. 81 Закону нормативне регулювання заробітної плати прокурора.

З урахуванням зазначеної правової позиції Конституційного Суду України, суд вважає помилковими посилання відповідача на те, що оплата праці прокурорів, які не пройшли атестацію здійснюється відповідно до Постанови № 505.

Враховуючи, що рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 прийнято 26.03.2020, тому право на отримання заробітної плати у відповідності до ст. 81 Закону №1697-VІІ виникає з дня прийняття рішення Конституційним Судом України, а саме з 26.03.2020 року.

З урахуванням зазначених обставин, суд вважає, що грошові кошти, які були недоотримані позивачем, підлягають перерахунку та виплаті з урахуванням положень рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020 та з урахуванням визначеного ст. 81 Закону №1697-VІІ розміру.

При вирішенні цього спору судом, окрім наведеного вище, також взято до уваги позицію Сьомого апеляційного адміністративного суду в аналогічних відносинах, яка неодноразова була викладена у рішеннях суду апеляційної інстанції (постанова від 27.09.2021 у справі № 600/780/21-а, постанова від 02.09.2021 у справі № 600/778/21-а, постанова від 05.08.2021 у справі №240/1984/21, постанова від 27.04.2024 у справі № 600/5454/21-а).

Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди, у вигляді не отриманої частини заробітної плати, визначеної ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 26.03.2020 по 23.10.2021, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

У свою чергу, підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України (далі - ЦК України).

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Ця норма є спеціальною по відношенню до положень ст. 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано ст. 21 ЦК України.

В ч. 2 цієї статті Кодексу зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Тобто, визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними, в розумінні ст. 21 ЦК України, не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.

Таким чином, зміст ст. 1175 ЦК України дає підстави для висновку про необхідність її застосування тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується, а не тоді, коли такий визнається неконституційним.

За загальними положеннями про відшкодування шкоди майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Тобто, ст. 22 ЦК України передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права позивача, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати.

Отже, позовні вимоги позивача щодо відшкодування шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати, не можуть бути компенсовані, оскільки не належать до складу реальних збитків, у розумінні ст. 22 ЦК України.

Таким чином, суд відмовляє в цій частині позовних вимог.

Визначаючись щодо способу захисту порушеного права позивача, суд зазначає наступне.

Статтею 245 КАС України визначено повноваження суду при вирішенні справи. Зокрема відповідно до п. 4 та 10 ч. 2 цієї статті КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З огляду на суть та характер спірних відносин, на переконання суду, належним способом захисту порушених прав позивача буде саме зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату заробітної плати позивачу з 26.03.2020 у відповідності до вимог ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу різницю між фактично виплаченою заробітною платою та належною до виплати заробітною платою, розрахованою у порядку та спосіб, визначений ст. 81 Закону України "Про прокуратуру".

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позивач у даній категорії справ звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання щодо стягнення судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 134, 139, 194, 243, 245, 246 та 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Чернівецької обласної прокуратури, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті заробітної плати ОСОБА_1 з 26.03.2020 в порядку та в розмірах передбачених ст. 81 Закону України "Про прокуратуру".

3. Зобов`язати Чернівецьку обласну прокуратуру здійснити перерахунок та виплату заробітної плати ОСОБА_1 з 26.03.2020 у відповідності до вимог ст. 81 Закону України "Про прокуратуру".

4. Зобов`язати Чернівецьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між фактично виплаченою заробітною платою та належною до виплати заробітною платою, розрахованою у порядку та спосіб, визначений статтею 81 Закону України "Про прокуратуру".

5. В іншій частині позову, - відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до вимог ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач - Чернівецька обласна прокуратура (вул. Кордуби, 21-А, м. Чернівці, ).

Суддя В.К. Левицький