Справа № 380/6132/20
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2022-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №380/6132/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Пушки М.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Лильо І.З.,

представника відповідача та третьої особи Гринихи Х.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Львівської міської ради, відділу освіти Сихівського та Личаківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, відділу освіти Галицького та Франківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, відділу освіти Шевченківського та Залізничного районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №160 Львівської міської ради про визнання протиправними та нечинними наказу, рішення, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, із вимогами:

- визнати протиправним та нечинним наказ Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 03.09.2018 року №535р «Про затвердження Положення щодо організації роботи з дітьми із порушеннями мовлення у закладах дошкільної освіти м. Львова»;

- визнати протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 20.09.2019 року №883 «Про зміну мережі груп у закладах дошкільної освіти м. Львова та затвердження Положення про організацію роботи з дітьми із порушеннями мовлення в закладах дошкільної освіти м. Львова».

Ухвалою судді від 04.08.2020 року в справі було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Цією ж ухвалою було залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Львівську міську раду, відділ освіти Сихівського та Личаківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, відділ освіти Галицького та Франківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, відділ освіти Шевченківського та Залізничного районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №160 Львівської міської ради.

Ухвалою суду від 16.12.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Учасниками справи було подано до суду заяви по суті справи - письмові відзиви, відповіді на відзиви, пояснення.

Відповідно до позиції позивачки, яка висловлена нею в позовній заяві, інших письмових заявах, що були подані до суду, вона стверджує про обмеження в праві на освіту через прийняття оскаржуваних рішень.

А саме, позивачка зазначає, що вона є матір`ю малолітнього ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), який відвідував заклад дошкільної освіти (ясла-садок №160 Львівської міської ради) в групі спеціального типу (логопедична група).

У той же час, Львівською міською радою було прийнято ухвалу від 13.07.2018 року №3740 «Про зміну мережі груп у закладах дошкільної освіти м. Львова», якою в тому числі було дозволено Управлінню освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради перепрофілювати з 01.10.2018 року групи для дітей з вадами мовлення у групи загального типу, вносити відповідні зміни до штатних розписів закладів дошкільної освіти (вивести штатні одиниці вчителів-логопедів). На виконання цієї ухвали Управлінням освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради було прийняло наказ від 27.07.2018 року №306 «Про зміну мереж груп у закладах дошкільної освіти м. Львова», яким, зокрема, наказано начальникам відділів освіти департаменту перепрофілювати у закладах дошкільної освіти м. Львова з 01.10.2018 року групи для дітей з вадами мовлення у групи загального типу, внести зміни з 01.10.2018 року до штатних розписів закладів дошкільної освіти м. Львова та вивести штатні одиниці вчителів-логопедів з одночасним введенням посад відповідних фахівців для надання спеціалізованої допомоги дітям дошкільного віку з вадами мовлення. Також, на виконання зазначених ухвали та наказу відділ освіти Шевченківського та Залізничного районів управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради прийняв наказ від 03.08.2018 року №356 «Про зміну мережі груп у закладах дошкільної освіти районів», а заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №160 Львівської міської ради - наказ від 28.09.2018 року №73-0/д «Про перевід дітей з вадами мовлення у групу загального типу».

Це призвело до неможливості продовження сином позивачки відвідування саме спеціальної корекційної групи в закладі дошкільної освіти (ясла-садок) №160 Львівської міської ради - логопедичної групи, до якої він був рекомендований за висновком психолого-медико-педагогічної консультації (протокол засідання від 09.10.2017 року №73-В).

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 свого часу звернулася до суду з позовною заявою у якій просила визнати протиправними та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 13.07.2018 року №3740, наказ Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 27.07.2018 року №306р, наказ Львівського дошкільного навчального закладу ясла-садок №160 Львівської міської ради Львівської області (Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №160 Львівської міської ради) від 28.09.2018 року №73-0/д, визнати протиправними дії відповідачів щодо перепрофілювання у закладах дошкільної освіти груп для дітей з вадами мовлення у групи загального типу та щодо переведення малолітнього ОСОБА_2 логопедичної групи в групу загального розвитку Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №160 Львівської міської ради, зобов`язати відповідачів учинити дії на відновлення порушеного права. За такою позовною заявою Львівським окружним адміністративним судом було відкрито провадження в справі №1340/5664/18.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.05.2019 року у справі №1340/5664/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2019 року й постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.04.2020 року, позов ОСОБА_1 у інтересах ОСОБА_2 було задоволено частково. Судом було визнано протиправною та нечинною ухвалу Львівської міської ради від 13.07.2018 року №3740 «Про зміну мережі груп у закладах дошкільної освіти м. Львова», визнано протиправним і скасовано наказ Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 27.07.2018 року №306р «Про зміну мережі груп у закладах дошкільної освіти м. Львова», визнано протиправним і скасовано наказ Відділу освіти Шевченківського та Залізничного районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 03.08.2018 року №356 «Про зміну мережі груп у закладах дошкільної освіти районів», визнано протиправним і скасовано наказ Львівського дошкільного навчального закладу ясла-садок №160 Львівської міської ради Львівської області (Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №160 Львівської міської ради) від 28.09.2018 року №73-0/д «Про перевід дітей з вадами мовлення у групу загального типу в частині переведення ОСОБА_2 (11 група) з логопедичної групи в групу загального розвитку.

Приймаючи відповідні рішення у справі №1340/5664/18, суди виходили з того, що повноваження власника щодо утворення, реорганізації, ліквідації та перепрофілювання закладу дошкільної освіти визначає ст. 16 Закону України «Про дошкільну освіту». Однак, цією нормою не передбачено повноважень власника на втручання в організацію навчально-виховного процесу шляхом перепрофілювання груп з логопедичної в групу загального типу, тобто ліквідацію логопедичних груп взагалі. Відтак, вказані повноваження не віднесені до повноважень власника/засновника, у зв`язку з чим при ухваленні відповідної ухвали (оскаржуваної) останній перевищив надані йому повноваження, що є підставою для її визнання неправомірною та скасування в судовому порядку. Суди зазначили, що перепрофілювання груп дітей з вадами мовлення у групи загального типу суперечить вимогами чинного законодавства, зокрема, п. 17 Положення про дошкільний навчальний заклад, яким встановлено, що у разі якщо для створення дошкільного навчального закладу компенсуючого типу немає достатньої кількості дітей, які потребують корекції фізичного та (або) розумового розвитку, відкриваються спеціальні та (або) інклюзивні групи у дошкільних навчальних закладах інших типів. Отже, у разі збільшення кількості дітей, які потребують корекції фізичного та (або) розумового розвитку, питання забезпечення надання дітям з вадами мовлення якісної спеціалізованої допомоги мало вирішуватись шляхом створення нових груп або ж дошкільного навчального закладу компенсуючого типу, а не, навпаки, ліквідацією існуючих логопедичних груп. Окрім того, судами було підтверджено й інші порушення норм чинного законодавства України, що стало підставою для визнання відповідної ухвали Львівської міської ради протиправною, а рішення решти відповідачів підлягали визнанню протиправними та скасуванню як похідні - як такі, що прийняті на підставі протиправної ухвали міської ради.

Однак, як зазначає позивачка, на виконання протиправної та скасованої ухвали органу місцевого самоврядування (ухвали Львівської міської ради від 13.07.2018 року №3740) було прийнято ряд інших актів, які також є протиправними (як похідні від незаконного рішення або як тотожні незаконному рішенню) та спричиняють існування тих же порушень. А саме, Управлінням освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради прийнято наказ від 03.09.2018 року №535р «Про затвердження Положення щодо організації роботи з дітьми із порушеннями мовлення у закладах дошкільної освіти м. Львова», який надалі залишається чинним. Окрім того, Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення від 20.09.2019 року №883 «Про зміну мережі груп у закладах дошкільної освіти м. Львова та затвердження Положення про організацію роботи з дітьми із порушеннями мовлення в закладах дошкільної освіти м. Львова».

Позивачка вказує на те, що ці акти (наказ від 03.09.2018 року №535р і рішення від 20.09.2019 року №883) є нормативними актами місцевого значення, які прийняті на виконання нормативно-правового акту, визнаного судом протиправним і нечинним та без урахування позицій судів щодо протиправності відповідних рішень. При цьому, Положення про організацію роботи з дітьми з порушеннями мовлення у закладах дошкільної освіти, затверджене рішенням виконкому Львівської міської ради від 20.09.2019 року №883 повністю відтворює зміст Положення щодо організації роботи з дітьми із порушеннями мовлення у закладах дошкільної освіти м. Львова, затверджене наказом Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 03.09.2018 року №535р «Про затвердження Положення щодо організації роботи з дітьми із порушеннями мовлення у закладах дошкільної освіти м. Львова», який був прийнятий на виконання згаданої вище протиправної ухвали Львівської міської ради від 13.07.2018 року №3740.

Таким чином, оскаржувані наказ та рішення є протиправними так як вони ґрунтуються на скасованому в судовому порядку рішенні органу місцевого самоврядування й відтворюють зміст незаконного рішення, а крім того, такі акти вражені тими ж дефектами, що й акти, які були предметом дослідження в справі №1340/5664/18 і є очевидно незаконними й такими, що порушують права та інтереси малолітнього сина позивачки в сфері дошкільної освіти.

У зв`язку з чим, позивачка вважає свої позовні вимоги обґрунтованими й такими, що підлягають до задоволення.

Відповідач - Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради - заперечила проти доводів і вимог позивачки, стверджуючи про безпідставність заявленого позову.

Так, відповідач зазначає, що чинним законодавством України визначено, що створення спеціальних груп для розвитку дітей, наприклад із порушенням мови, у дошкільних навчальних закладах є правом засновника (власника), а не його обов`язком.

Оцінюючи оскаржуваний наказ Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 03.09.2018 року №535р «Про затвердження Положення щодо організації роботи з дітьми із порушеннями мовлення у закладах дошкільної освіти м. Львова» відповідач стверджує, що він дійсно був прийнятий на виконання рішень, визнаних недійсними у справі №1340/5664/18, проте цей наказ є індивідуальним актом і вичерпав свою дію при здійсненні перепрофілювання логопедичних груп, відтак, не потребував і не потребує скасування, як і не може бути ретроспективно предметом судового оскарження.

Окрім того, Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради зауважує, що в подальшому, враховуючи розвиток ситуації щодо організації роботи з дітьми з порушеннями мовлення в закладах дошкільної освіти, на локальному рівні було проведено відповідні консультації з громадськістю та прийнято рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 20.09.2019 року №883 «Про зміну мережі груп у закладах дошкільної освіти м. Львова та затвердження Положення про організацію роботи з дітьми із порушеннями мовлення в закладах дошкільної освіти м. Львова», яке покликане сприяти допомозі дітям із порушеннями мовлення.

Відповідач стверджує, що прийняті рішення, які позивачка оскаржила до суду, жодним чином не звужують прав чи інтересів зацікавлених осіб на користування дошкільною освітою, а навпаки, конкретизують певні аспекти та надають можливість кращого задоволення потреб окремих категорій споживачів таких послуг.

Також відповідач вважає, що звернення ОСОБА_1 з цим позовом у інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_2 не узгоджується з вимогою закону щодо вирішення судом певного реально існуючого спору та ефективністю судового рішення, оскільки син позивачки на даний час не користується дошкільною освітою, а є учнем другого класу середньої загальноосвітньої школи. Таким чином, спірними рішеннями права ОСОБА_2 не можуть порушуватися, а задоволення цього позову не може призводити до їх відновлення.

У зв`язку з чим, Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у цій справі.

Відповідач - Виконавчий комітет Львівської міської ради - також оцінює позов як безпідставний і проти його задоволення заперечив, із мотивів схожих, що й перший відповідач.

Виконавчий комітет вказує на те, що чинним законодавством не передбачено обов`язку органів місцевого самоврядування створювати у дошкільних навчальних закладах групи компенсуючого типу, а це віднесено до прав засновника відповідного закладу. А тому, відповідне диспозитивне врегулювання спірних питань не суперечило імперативним вимогам закону.

Відповідач також вважає, що оскаржуване рішення вичерпало свою дію та не підлягає скасуванню, так як є актом індивідуального характеру. Більш того, акти, які позивачка вважає протиправними, не містять жодних дефектів, які би могли бути підставою для таких висновків, і вони незаконним чином не втручаються в права та інтереси інших осіб.

Третьою особою - відділом освіти Галицького та Франківського районів управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради - також заперечено проти позову з міркувань, аналогічних до заперечень відповідачів.

У судових засіданнях позивачка заявлені позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні тим, які викладені у письмових заявах до суду, просила позов задовольнити. Представники відповідачів, третіх осіб у судових засіданнях позов не визнали, ствердили про його безпідставність, а тому, просили у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивачки, представників інших учасників справи, розглянувши їхні доводи та заперечення, дослідивши зібрані в справі докази, об`єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до протоколу засідання від 09.10.2017 року №73-В психолого-медико-педагогічної консультації ОСОБА_2 рекомендовано, зокрема, навчання за програмою розвитку дітей дошкільного віку з порушеннями мовлення до початку шкільного навчання.

Відтак, син позивачки навчався у спеціальній логопедичній групі закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №160 Львівської міської ради. На цей же час ОСОБА_2 є учнем загальноосвітньої середньої школи та не користується послугами дошкільної освіти, що стверджується наявними в справі матеріалами та не заперечується учасниками справи.

Установлено, що Львівською міською радою було прийнято ухвалу від 13.07.2018 року №3740 «Про зміну мережі груп у закладах дошкільної освіти м. Львова», якою в тому числі дозволено Управлінню освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради перепрофілювати з 01.10.2018 року групи для дітей з вадами мовлення у групи загального типу, вносити відповідні зміни до штатних розписів закладів дошкільної освіти (вивести штатні одиниці вчителів-логопедів).

На виконання цієї ухвали Управлінням освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради було прийняло наказ від 27.07.2018 року №306 «Про зміну мереж груп у закладах дошкільної освіти м. Львова», яким, зокрема, наказано начальникам відділів освіти департаменту перепрофілювати у закладах дошкільної освіти м. Львова з 01.10.2018 року групи для дітей з вадами мовлення у групи загального типу, внести зміни з 01.10.2018 року до штатних розписів закладів дошкільної освіти м. Львова та вивести штатні одиниці вчителів-логопедів з одночасним введенням посад відповідних фахівців для надання спеціалізованої допомоги дітям дошкільного віку з вадами мовлення.

Також, на виконання зазначених ухвали та наказу відділ освіти Шевченківського та Залізничного районів управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради прийняв наказ від 03.08.2018 року №356 «Про зміну мережі груп у закладах дошкільної освіти районів», а заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №160 Львівської міської ради - наказ від 28.09.2018 року №73-0/д «Про перевід дітей з вадами мовлення у групу загального типу».

Як засвідчується матеріалами справи, ОСОБА_1 , діючи в інтересах свого малолітнього сина, якому було рекомендовано відвідування спеціальну групу закладу дошкільної освіти, звернулася до суду з позовною заявою у якій просила визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 13.07.2018 року №3740, визнати протиправним та скасувати наказ Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 27.07.2018 року №306р, визнати протиправним і скасувати наказ Львівського дошкільного навчального закладу ясла-садок №160 Львівської міської ради Львівської області (Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №160 Львівської міської ради) від 28.09.2018 року №73-0/д, визнати протиправними дії відповідачів щодо перепрофілювання у закладах дошкільної освіти груп для дітей з вадами мовлення у групи загального типу та щодо переведення малолітнього ОСОБА_2 логопедичної групи в групу загального розвитку Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №160 Львівської міської ради, зобов`язати відповідачів учинити дії на відновлення порушеного права.

За цією позовною заявою Львівським окружним адміністративним судом було відкрито провадження в справі №1340/5664/18. І за наслідком розгляду такої адміністративної справи, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.05.2019 року у справі №1340/5664/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2019 року й постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.04.2020 року, позов ОСОБА_1 у інтересах ОСОБА_2 було задоволено частково.

Судом було визнано протиправною та нечинною ухвалу Львівської міської ради від 13.07.2018 року №3740 «Про зміну мережі груп у закладах дошкільної освіти м. Львова», визнано протиправним і скасовано наказ Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 27.07.2018 року №306р «Про зміну мережі груп у закладах дошкільної освіти м. Львова», визнано протиправним і скасовано наказ Відділу освіти Шевченківського та Залізничного районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради від 03.08.2018 року №356 «Про зміну мережі груп у закладах дошкільної освіти районів», визнано протиправним і скасовано наказ Львівського дошкільного навчального закладу ясла-садок №160 Львівської міської ради Львівської області (Закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №160 Львівської міської ради) від 28.09.2018 року №73-0/д «Про перевід дітей з вадами мовлення у групу загального типу в частині переведення ОСОБА_2 (11 група) з логопедичної групи в групу загального розвитку.

У той же час, як установлено судом, на виконання зазначеної вище ухвали Львівської міської ради від 13.07.2018 року №3740 було прийнято інші акти, а саме, Управлінням освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради прийнято наказ від 03.09.2018 року №535р «Про затвердження Положення щодо організації роботи з дітьми із порушеннями мовлення у закладах дошкільної освіти м. Львова».

Окрім того, Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення від 20.09.2019 року №883 «Про зміну мережі груп у закладах дошкільної освіти м. Львова та затвердження Положення про організацію роботи з дітьми із порушеннями мовлення в закладах дошкільної освіти м. Львова».

Як випливає зі змісту таких актів, ними затверджено відповідні положення щодо організації роботи з дітьми із порушеннями мовлення у закладах дошкільної освіти м. Львова, якими врегульовано основні завдання роботи з дітьми з порушеннями мовлення, питання організації логопедичної роботи, роботи учителів-логопедів, аспекти логокорекційної роботи тощо (наказ від 03.09.2018 року №535р, від 03.09.2018 року №535р), а також дозволено Управлінню освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради перепрофілювати з 01.09.2019 року групи для дітей з порушеннями мовлення у групи загального типу, а також наказано цьому ж управлінню внести з 01.09.2019 року відповідні до штатних розписів закладів дошкільної освіти м. Львова та вивести штатні одиниці вчителів-логопедів з одночасним унесенням відповідних фахівців для надання спеціалізованої допомоги дітям дошкільного віку з порушеннями мовлення (рішення від 20.09.2019 року №883).

Оцінюючи ж відповідні рішення відповідачів як протиправні, стверджуючи про обмеження внаслідок цього у можливостях навчатися у спеціальних корекційних групах закладів дошкільної освіти у м. Львові, вважаючи, що таким чином порушуються права та інтереси малолітнього сина ОСОБА_2 , його мати ОСОБА_1 , діючи в інтересах свого сина, звернулася до суду з цим позовом.

У зв`язку з чим, аналізуючи спірні правовідносини, доводи й аргументи сторін, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 53 Конституції України, кожен має право на освіту.

Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Згідно зі ст. 2 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікому не може бути відмовлено у праві на освіту. Держава при виконанні будь-яких функцій, узятих нею на себе в галузі освіти і навчання, поважає право батьків забезпечувати таку освіту і навчання відповідно до їхніх релігійних і світоглядних переконань.

Як випливає з позиції Європейської комісії з прав людини в справі «Про деякі аспекти законів про використання мов у процесі освіти в Бельгії» від 23.07.1968 року, право на освіту за своі?м характером вимагає регламентування з боку держави, котре може змінюватись з часом і залежно від місця, відповідно до потреб і ресурсів громади і конкретних осіб. Таке регламентування не повинне у жодному випадку спричиняти порушення суті права на освіту або суперечити іншим правам, захищеним Конвенцією.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 3 Закону України «Про освіту», кожен має право на якісну та доступну освіту. Право на освіту включає право здобувати освіту впродовж усього життя, право на доступність освіти, право на безоплатну освіту у випадках і порядку, визначених Конституцією та законами України.

В Україні створюються рівні умови доступу до освіти. Ніхто не може бути обмежений у праві на здобуття освіти. Право на освіту гарантується незалежно від віку, статі, раси, стану здоров`я, інвалідності, громадянства, національності, політичних, релігійних чи інших переконань, кольору шкіри, місця проживання, мови спілкування, походження, соціального і майнового стану, наявності судимості, а також інших обставин та ознак.

Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих.

Згідно з ч. 1 ст. 4 цього ж закону, держава забезпечує: безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти відповідно до стандартів освіти; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої і післядипломної освіти відповідно до законодавства.

Як установлено ч. 1 ст. 10 Закону України «Про освіту», невід`ємними складниками системи освіти є дошкільна освіта.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про освіту», метою дошкільної освіти є забезпечення цілісного розвитку дитини, її фізичних, інтелектуальних і творчих здібностей шляхом виховання, навчання, соціалізації та формування необхідних життєвих навичок.

У відповідності до ч.ч. 3-5 цієї статті, відповідальність за здобуття дітьми дошкільної освіти несуть батьки.

Батьки самостійно обирають способи та форми, якими забезпечують реалізацію права дітей на дошкільну освіту.

Органи місцевого самоврядування створюють умови для здобуття дошкільної освіти шляхом: формування і розвитку мережі закладів освіти; замовлення підготовки педагогічних працівників; реалізації освітніх програм неформальної освіти для батьків; проведення інших заходів.

Як установлено у ч. 2 ст. 21 Закону України «Про освіту», заклад освіти відповідно до законодавства організовує та/або забезпечує надання особам з особливими освітніми потребами психолого-педагогічних та корекційно-розвиткових послуг, а також допоміжних засобів для навчання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про дошкільну освіту», основними завданнями законодавства України про дошкільну освіту є: забезпечення права дитини, у тому числі дитини з особливими освітніми потребами, на доступність і безоплатність здобуття дошкільної освіти; забезпечення необхідних умов функціонування і розвитку системи дошкільної освіти; визначення змісту дошкільної освіти; визначення органів управління дошкільною освітою та їх повноважень; визначення прав та обов`язків учасників освітнього процесу, встановлення відповідальності за порушення законодавства про дошкільну освіту; створення умов для благодійної діяльності у сфері дошкільної освіти.

Згідно з ч. 1 ст. 11 цього закону, заклад дошкільної освіти - навчальний заклад, що забезпечує реалізацію права дитини на здобуття дошкільної освіти, її фізичний, розумовий і духовний розвиток, соціальну адаптацію та готовність продовжувати освіту.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про дошкільну освіту», для задоволення освітніх, соціальних потреб, організації корекційно-розвиткової роботи у складі закладів дошкільної освіти на підставі письмового звернення батьків або законних представників особи з особливими освітніми потребами в обов`язковому порядку утворюються інклюзивні та/або спеціальні групи для виховання і навчання дітей з особливими освітніми потребами.

Подібні норми щодо можливості створення спеціальних груп для виховання й навчання окремих категорій дітей містить і Положення про дошкільний навчальний заклад, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12.03.2003 року №305.

У зв`язку з чим, слід ствердити, що право на здобуття освіти має фундаментальне значення, у тому числі й на рівні дошкільної освіти, належний доступ до якої та можливість користування всіма її передбаченими послугами гарантується державою. Зокрема, неухильному дотриманню підлягає й вимога щодо порядку виховання і навчання у дошкільних навчальних закладах дітей з особливими освітніми потребами.

Відтак, проблематика, яка призвела до виникнення спорів між ОСОБА_1 та відповідними суб`єктами владних повноважень має істотне значення, а бажання домогтися захисту стверджуваних нею порушених прав та інтересів у цій сфері є зрозумілим. Наявні в Україні державні гарантії у сфері дошкільної освіти, безумовно підлягають реалізації, а в разі їх недотримання, порушене право може бути захищене та відновлене в судовому порядку.

У зв`язку з чим, суд у цьому контексті відзначає та погоджується з позивачкою, що оспорювані рішення за своїм змістом є суголосними з рішеннями, які нею оскаржувалися в справі №1340/5664/18. При цьому, судами вже була надана належна оцінка відповідним діям і рішенням учасників спірних правовідносин, яка наведена у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 30.05.2019 року, постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2019 року, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.04.2020 року у справі №1340/5664/18.

У той же час, не дивлячись на тотожність обставин і вже наявну їх правову оцінку, суд при вирішенні конкретного спору повинен також ураховувати його інші аспекти - наявність порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду (або в інтересах якої подано позов), можливість ефективного захисту її прав чи інтересів у обраний позивачем спосіб.

Тут потрібно зазначити, що ч.ч. 1, 2 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У п. 4.1 рішення від 14.12.2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Виходячи ж зі змісту абз. 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003, слід ствердити, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно в тому числі забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 9 ч. 5 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначаються обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Таким чином суд резюмує, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав (свобод, інтересів) осіб у сфері публічно-правових відносин, а матеріальне право на позов в адміністративному судочинстві щодо оскарження бездіяльності, дій чи рішення суб`єкта владних повноважень визнається саме за тими особами, яких вони безпосередньо стосуються, тобто тих, для кого вони породжують, змінюють або припиняють певні правовідносини.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. А гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відтак, для задоволення позову в адміністративній справі суд повинен установити передусім, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень безпосередньо порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача й що прийняте судом рішення може призвести до ефективного поновлення таких прав, свобод чи інтересів позивача (тобто, повинна бути встановлена існуюча матеріально-правова заінтересованість позивача).

У той же час, відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) оспорюваними бездіяльністю, діями чи рішеннями або невідповідність обраного способу його захисту способам, визначеним чинним законодавством, чи неможливість ефективного порушення такого права, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд зазначає, що дійсне порушення певних прав та інтересів особи, як передумова для судового захисту, а також необхідність його ефективності (тобто, забезпечення внаслідок цього реального поновлення порушеного права), кореспондує положенням ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, право на оскарження бездіяльності, дій чи рішень суб`єкта владних повноважень надано тій особі, прав, свобод та інтересів якої вони безпосередньо стосуються. В іншому разі, вимога, звернена до адміністративного суду, є безпідставною, а її задоволення не може призвести до ефективного відновлення прав та інтересів позивача.

Указані висновки кореспондують позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 року у справі №800/489/17, від 06.02.2019 року у справі №9901/815/18, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.07.2018 року в справі №826/6074/16, від 20.02.2019 року в справі №522/3665/17, від 12.11.2019 року в справі №809/4335/15.

Зважаючи на що, потрібно взяти до уваги те, що на час звернення до суду з цим позовом і на цей час син позивачки (в інтересах якого та на захист прав якого нею подано позовну заяву) не навчається у дошкільних навчальних закладах м. Львова, він є учнем середньої загальноосвітньої школи.

Відтак, питання щодо певного способу врегулювання діяльності закладів дошкільної освіти на території міста не має ані актуального, ані перспективного впливу на обсяг прав ОСОБА_2 , а позивачка не надала жодних розумних обґрунтувань у цій частині. Сумнівним є можливість відновлення ОСОБА_2 відвідування й навчання саме в дошкільних навчальних закладах м. Львова, а судове рішення в цій справі не може ретроспективно змінити чи відновити певні минулі правовідносини. У нашому випадку відсутні свідчення того, що задоволення цього позову може призвести до якого-небудь ефективного поновлення прав такої особи в розрізі здобуття нею дошкільної освіти.

Потрібно знову наголосити на тому, що вирішення спору, який не виник унаслідок дійсного порушення прав, свобод чи інтересів позивача (особи, в інтересах якої заявлено позов), а також ухвалення рішення, яке не спрямоване на їх ефективного поновлення не відповідає меті, завданню та засадам адміністративного судочинства. Таким чином, суд відзначає, що не будучи вже учасником певних конкретних публічно-правових відносин, не маючи реально існуючого спору в його межах, сторона позивача не має належних підстав для вимоги щодо вирішення судом певних аспектів таких правовідносин, а також, вона не володіє й універсальними контрольними чи наглядовими функціями та не наділена компетенцією забезпечувати публічний правопорядок (зокрема, оскаржуючи в судовому порядку ті рішення, які вважає неправомірними), тобто, не може діяти actio popularis.

Необхідно ствердити, що зібрані та досліджені матеріали цієї справи не підтверджують і не обґрунтовують реальне порушення оспорюваними рішеннями прав, свобод чи інтересів малолітнього сина позивачки й не засвідчують можливість їх поновлення внаслідок вирішення цієї справи, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. У зв`язку з чим, заявлений ОСОБА_1 позов не може бути задоволений, позаяк, відсутність матеріально-правової заінтересованості особи, в інтересах якої подано позов, і відсутність порушеного права чи інтересу є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення. Відтак, висновки суду щодо правомірності оскарженого рішення не мають окремого правового значення при вирішенні даної справи, а тому немає підстав для їх перевірки (що відповідає позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.02.2019 року в справі №522/3665/17).

Насамкінець суд вважає за необхідне зауважити, що оцінка певних обставин та висновки судів у справі №1340/5664/18 в даному випадку не може бути універсальним інструментом для вирішення тотожних спорів, які, на думку позивачки, складаються у сфері функціонування дошкільної освіти у м. Львові. Слід повторитися, що окреслені в цій позовній заяві обставини не можуть вказувати на наявність реального порушення прав чи інтересів сина позивачки й можливість їх дієвого та ефективного поновлення судом, без огляду на висновки судів у попередньому спорі, мотиви для чого наведено вище.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи не підтверджують та не обґрунтовують порушення оспорюваним рішенням прав, свобод чи інтересів позивачів й не засвідчують можливість їх поновлення внаслідок вирішення цієї справи, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами й іншими учасниками справи докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов є безпідставним та до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 264, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Львівської міської ради, відділу освіти Сихівського та Личаківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, відділу освіти Галицького та Франківського районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, відділу освіти Шевченківського та Залізничного районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №160 Львівської міської ради про визнання протиправними та нечинними наказу, рішення відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16.06.2022 року.

Суддя Сасевич О.М.