Справа № 548/1940/18
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2022-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 р.Справа № 548/1940/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Юсіфової Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.05.2021, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 24.05.21 по справі № 548/1940/18 за позовом Хорольської міської ради Полтавської області до ОСОБА_1 , третя особа: Житлово-будівельний кооператив "Берізка" про знесення самочинно побудованої споруди,-

ВСТАНОВИВ:

Хорольська міська рада Полтавської області (надалі також - позивач) звернулася до Хорольського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_1 за свій рахунок провести демонтаж самочинно збудованої некапітальної металевої споруди, яка має ознаки некапітальної споруди гаража розміром 6,30 х 4,05 метрів, розміщеної на ґрунті без замощення основи на прибудинковій території багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_1 , посилаючись на ту обставину, що відповідач без дозволу та відповідного погодження побудував на прибудинковій території земельної ділянки будинку в АДРЕСА_1 некапітальну металеву споруду, яка має ознаки некапітальної споруди гаража розміром 6,30 х 4,05 м. розміщеної на ґрунті без замощення основи.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що як розпорядник земельних ділянок комунальної власності Хорольська міська рада не надавала жодного дозволу на розміщення будь-яких споруд на прибудинковій території земельної ділянки будинку в АДРЕСА_1 та відсутність у відповідача дозвільних та відповідних узгоджувальних документів на встановлення некапітальної металевої споруди, яка має ознаки некапітальної споруди гаража розміром 6,30 х 4,05 м. розміщеної на ґрунті без замощення основи на прибудинковій території ділянки будинку за вказаною адресою. Позивачем прийнято рішення, яким зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати до 28 вересня 2018 року самовільно збудовану споруду, однак відповідачем вказане рішення не виконане та не оскаржене, а відтак позивач змушений звертатися до суду із даним позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 року адміністративний позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 виконати Рішення виконавчого комітету Хорольської міської ради №184 від 21.08.2018 із змінами, внесеними Рішенням виконавчого комітету Хорольської міської ради №203 від 18.09.2018 шляхом демонтування самочинно збудованої некапітальної металевої споруди, яка має ознаки некапітальної споруди гаража розміром 6,30 х 4,05 метрів, розміщеної на ґрунті без замощення основи на прибудинковій території багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначає, що у виконавчому комітеті Хорольської міської ради не утворено структурного підрозділу (органу), який був би наділений повноваженнями у сфері державного архітектурно- будівельного контролю, а тому вважає, що виконавчий комітет Хорольської міської ради не мав правових підстав для вжиття заходів щодо знесення побудованого мною споруди металевого гаража.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

З урахуванням змісту вище наведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції жодним чином не з`ясував хто є власником чи землекористувачем земельної ділянки , чиї права порушенні , а також можливість узаконення будівлі відповідачем.

Апелянт також вказує на те, що зокрема, пред`явленню органом державного архітектурно-будівельного контролю позову передують такі дії: виявлення факту самочинного будівництва об`єкта; визначення такого об`єкту таким, що його перебудова з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб є неможливою; винесення припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності; встановлення факту невиконання припису протягом встановленого строку. При цьому, зверненню суб`єкта владних повноважень з адміністративним позовом про зобов`язання знести самочинне будівництво передує саме наявність вищезазначених обставин.

Відповідач аналізуючи положення Закону № 3038VI звертає увагу на те, що в разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, орган державного архітектурно-будівельного контролю уповноважений видати припис про усунення порушень . Цей припис є обов`язковою передумовою для можливості контролюючого органу звернутися до суду на підставі ч. 1 ст. 38 Закону № 3038VI у зв`язку з його невиконанням. Однак матеріали справи не містять відомостей про те, що відносно відповідача застосовувався такий припис.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що рішенням виконавчого комітету міської ради від 21.08.2018 №184 «Про розгляд клопотання членів правління кооперативу «Берізка» (з змінами внесеними рішенням виконавчого комітету міської ради від 18.09.2018 №203) зобов`язано гр. ОСОБА_1 демонтувати до 28 вересня 2018 року самовільно збудовану некапітальну металеву споруду, яка має ознаки некапітальної споруди гаража розміром 6,30 х 4,05 м. розміщеної на ґрунті без замощення основи на прибудинковій території багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_1 . /а.с. 4, 6, т.1/.

Актом комісії Хорольської міської ради від 01.10.2018 «Про перевірку стану виконання гр. ОСОБА_1 рішення виконавчого комітету Хорольської міської ради від 21 серпня 2018 року №184 (з змінами внесеними рішенням виконавчого комітету Хорольської міської ради від 18 вересня 2018 року №203)» встановлено, що гр. ОСОБА_1 не виконав рішення виконавчого комітету Хорольської міської ради від 21 серпня 2018 року №184 (з змінами внесеними рішенням виконавчого комітету Хорольської міської ради від 18 вересня 2018 року №203», а саме не демонтував самовільно збудовану некапітальну металеву споруду, яка має ознаки некапітальної споруди гаража розміром 6,30 х 4,05 м. розміщеної на ґрунті без замощення основи на прибудинковій території багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_1 без дозвільних документів у встановлений термін до 28 вересня 2018 року /а.с. 7, т.1/.

У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої виходив з того, що вимоги, що наведені у Рішенні №184 від 21.08.2018 із змінами, внесеними Рішенням №203 від 18.09.2018 не були виконані відповідачем, позивач як суб`єкт, що здійснює контроль за дотриманням правил благоустрою правомірно звернувся до суду з вказаним позовом, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Стаття 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачає, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, в тому числі, організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Відповідно до ч. 1, 6 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті ( у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення.

Згідно із ч.1 ст.73 Закону №280/97-ВР акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, прийняті в межах своїх повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Згідно частини 9 та 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно ч.1 статті 40 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами. Частиною третьою наведеної норми визначено, що самоврядний контроль за станом благоустрою населених пунктів здійснюється шляхом: 1) проведення перевірок території; 2) розгляду звернень підприємств, установ, організацій та громадян; 3) участі в обговоренні проектів благоустрою територій населених пунктів, іншої технічної документації з питань благоустрою і внесення відповідних пропозицій на розгляд органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій; 4) подання позовів до суду про відшкодування шкоди, завданої об`єктам благоустрою внаслідок порушення законодавства з питань благоустрою населених пунктів, Правил благоустрою території населеного пункту.

Колегія судів зазначає, що Хорольська міська рада, реалізуючі передбачені Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Законом України "Про благоустрій населених пунктів" повноваження щодо здійснення контролю у сфері благоустрою, звернулася в суд із позовом про зобов`язання відповідача демонтувати самочинно збудований об`єкт з підстав не виконання ним у добровільному порядку рішення виконавчого комітету Хорольської міської ради Полтавської області «Про розгляд клопотання членів правління кооперативу «Берізка» від 21.08.2018 №184 (зі змінами, внесеними рішенням від 18.09.2018 №203), яким зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати до 28 вересня 2018 року самовільно збудовану некапітальну металеву споруду /а.с.4,6, т.1/.

Тобто, предметом даної справи є вимоги Хорольської міської ради щодо виконання чинного розпорядження виконавчого комітету Хорольської міської ради про зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати самовільно збудований металевий гараж. Вказане рішення органу місцевого самоврядування є чинним та не скасованим, а також не виконаним відповідачем у встановлений строк, що не спростовано сторонами у справі.

Статтею 376 Цивільного кодексу врегульовано поняття самочинного будівництва, відповідно до частин першої та сьомої якої встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Судом першої інстанції було встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що відповідачем самовільно встановлено металевий гараж розмірами 6,30 на 4,05 м., який розміщений на прибудинковій території земельної ділянки багатоквартирного житлового будинку.

При цьому, відповідач ані до суду першої інстанції ані до суду апеляційної інстанції не надав належних та достатніх доказів, які б спростували доводи позивача про відсутність у ОСОБА_1 дозвільних та погоджувальних документів на розміщення металевого гаража та/або на право оренди вказаної земельної ділянки, яка знаходиться під гаражем та необхідна для його користування. Також не було надано доказів на підтвердження скасування або оскарження у судовому порядку Рішення виконавчого комітету міської ради від 21.08.2018 №184 «Про розгляд клопотання членів правління кооперативу «Берізка» (з змінами внесеними рішенням виконавчого комітету міської ради від 18.09.2018 №203), яким зобов`язано гр. ОСОБА_1 демонтувати до 28 вересня 2018 року самовільно збудовану некапітальну металеву споруду. Відтак, останнє залишається діючим та не виконаним.

Відповідно до пункту а) частини другої статті 83 Земельного кодексу України в комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів.

Сторонами не було спростовано, що земельна ділянка на якій знаходиться розміщений відповідачем металевий гараж, зокрема прибудинкова територія житлового будинку по АДРЕСА_1 знаходиться в межах населеного пункту, а відтак належить до комунальної власності міста Хорол.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначає Закон України «Про благоустрій населених пунктів» (далі - Закон №2807-IV).

Суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів, у розумінні частини першої статті 12 Закону №2807-IV, є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Відповідно до пункту 2) частини першої статті 13 Закону №2807-IV до об`єктів благоустрою населених пунктів належать: прибудинкові території.

Пунктом 5) частини першої статті 16 Закону №2807-IV передбачено, на об`єктах благоустрою забороняється самовільно встановлювати об`єкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски тощо.

Пунктом 3) частини другої статті 17 Закону №2807-IV передбачено, що громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані: не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів.

До компетенції органів місцевого самоврядування віднесено питання організації благоустрою населеного пункту, контролю за ним, а також вирішення питань щодо розміщення тимчасових споруд, що відповідає суспільному інтересу, який полягає у створенні й підтриманні умов, сприятливих для життєдіяльності мешканців відповідного населеного пункту.

Положеннями ст. 9 Закону України від 20 травня 1999 року № 687-XIV «Про архітектурну діяльність» встановлено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальним ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів.

Як було зазначено вище, під час проведення робіт із встановлення гаражу в позивача були відсутні будь-які дозвільні та погоджувальні документи, а також відсутнє право власності та/або право користування на земельну ділянку на якій він розміщений. При цьому, факт самочинного розміщення вказаного металевого гаража не заперечується ні сторонами, ні третьою особою. Крім того, рішення позивача яке є обов`язковим до виконання в судовому порядку не було скасовано та є чинним але не було виконано позивачем добровільно.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що для забезпечення завдань адміністративного судочинства, належним способом захисту прав є зобов`язання ОСОБА_1 виконати Рішення виконавчого комітету Хорольської міської ради №184 від 21.08.2018 із змінами, внесеними Рішенням виконавчого комітету Хорольської міської ради №203 від 18.09.2018 шляхом демонтування самочинно збудованої некапітальної металевої споруди, яка має ознаки некапітальної споруди гаража розміром 6,30 х 4,05 метрів, розміщеної на ґрунті без замощення основи на прибудинковій території багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на аргументи учасників процесу, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 р. по справі № 548/1940/18 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.05.2021 по справі № 548/1940/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді Г.Є. Бершов І.М. Ральченко
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 з 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан на території України, у зв`язку з активними бойовими діями на території Харківської області повний текст постанови складено 14.06.2022.