Справа № 620/2030/21
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2022-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2030/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

За участю секретаря: Шевченко Е.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року (головуючий суддя Кузьменко В.А., судді Арсірій Р.О., Огурцов О.П.) в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій відповідача зі встановлення розміру прожиткового мінімуму в Україні на 2021 рік для осіб, які втратили працездатність, не на одному рівні з прожитковим мінімумом для працездатних осіб; зобов`язання встановити прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на рівні прожиткового мінімуму для працездатних осіб у подальших роках; зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок пенсії з березня 2018 року по лютий 2021 року включно (за три роки) та виплатити, застосувавши зазначену суму прожиткового мінімуму для працездатних осіб; стягнення заборгованості з пенсійного органу в сумі 6 573,20 грн; зобов`язання відповідача здійснювати перерахунки пенсії позивачу, виплачувати та застосовувати зазначену суму прожиткового мінімуму для працездатних осіб у подальших роках перерахунків; стягнення з відповідача та виплату позивачу 500 000,00 грн моральної шкоди за приниження честі, гідності, дискримінацію, за душевні і фізичні довготривалі страждання, що завдали психологічної шкоди,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів Украни та Головного управління ПФУ в Чернігівській області та просив:

- визнати протиправними дії Кабінету Міністрів України зі встановлення розміру прожиткового мінімуму в Україні на 2021 рік для осіб, які втратили працездатність не на одному рівні з прожитковим мінімумом для працездатних;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України встановити прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на рівні прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

- зобов`язати Головне управління ПФУ в Чернігівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з березня 2018 включно по лютий 2021 (за 3 роки) та виплатити застосувавши зазначену суму прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

- стягнути заборгованість та виплатити з Головного управління ПФУ в Чернігівській області 6573, 20 грн;

- зобов`язати Головне управління ПФУ в Чернігівській області здій нювати перерахунки пенсії ОСОБА_1 та виплачуват и, застосувавши зазначену суму прожиткового мінімуму для працездатних осіб у подальших роках перерахунків;

- стягнути з Головного управління ПФУ в Чернігівській області 500 000 грн та виплатити ОСОБА_1 за моральну шкоду.

Відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

13.06.2022 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - адвоката Ващенко М.О. про відкладення розгляду справи та проведення судового засідання в режимі відеоконференції через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області.

Зазначене клопотанняч не підлягає задоволенню, оскільки подано не у порядку, визначено чинним КАС України.

Відповідно до ч.2 ст. 18 КАС України, позовні заяви, інші заяви, скарги та інші визначені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно- комунікаційній системі.

За змістом ч.6 даної норми закону, адвокати реєструють офіційні електронні адреси в ЄСІТ в обов`язковому порядку.

Особи, які зареєструвались в ЄСІТ, подають процесуальні та інші документи, письмові та інші докази виключно за допомогою ЄСІТ з використанням власного електронного цифрового підпису прирівняного до власноручного підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис» (ч. 9 ст. 18 КАС).

Як убачається із клопотання, останнє подано представником позивача - адвокатом Ващенко М.О. електронною поштою, а не через систему ЄСІТ та дане клопотання не підписано електронним цифровим підписом. Окрім того, клопотання подано 13.06.2022.

Згідно з ч.5 ст.195 КАС України учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за 5 днів до судового засідання.

Отже, клопотання подано з порушенням строків, визначених ч.5 ст. 195 КАС України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення клопотання, оскільки воно не відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Підстав для відкладення розгляду справи колегією суддыв не встановлено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що Москаленко є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується витягом із акта огляду у МСЕК до довідки серії МСЕ-ЧНВ №073996 від 25 лютого 2009 року та відповідно до посвідчення від 05 березня 2009 року серії НОМЕР_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Відповідно до витягу із акта огляду у МСЕК до довідки серії МСЕ-ЧНВ №073996 від 25 лютого 2009 року позивачу з 25 лютого 2009 року безстроково встановлена ІІ група інвалідності, причиною інвалідності є захворювання і травма, отримана при виконанні обов`язків військової служби.

Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Чернігівській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

У відповідь на звернення позивача Головне управління ПФУ в Чернігівській області у листі від 21 жовтня 2020 року №3902-4111/М-02/8-2500/20 повідомив позивача, що розмір пенсії позивача з 01 травня 2020 року складав 10 757,32 грн; з 01 липня 2020 року проведено перерахунок пенсії у зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; розмір пенсії станом на 01 жовтня 2020 року складає 10 786,92 грн, а саме: 8 041,70 - основний розмір пенсії (10 052,12 грн. х 80%), 2 010, 42 грн - збільшення відповідно до постанови КМУ від 28 грудня 2012 року №1381 (8 041,70 грн х 25%), 684,80 грн - підвищення особам з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи (1 712,00 грн х 40%), 50,00 грн - цільова допомога підвищення особам з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи; за документами пенсійної справи пенсія призначена та виплачується відповідно до вимог чинного законодавства.

За результатом розгляду звернення позивача від 03 лютого 2021 року Міністерство соціальної політики України листом від 19 лютого 2021 року №864/0/5-21/51 повідомило, що відповідно до статті 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік; рішення про підвищення розміру прожиткового мінімуму приймається відповідно до вимог бюджетного законодавства на підставі макропоказників економічного і соціального розвитку України та наявних фінансових ресурсів держави для забезпечення виплат соціальних гарантій, що визначаються на основі прожиткового мінімуму.

Також Міністерство соціальної політики України зазначило, що фактичний розмір прожиткового мінімуму визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, на основі наборів продуктів харчування, наборів непродовольчих товарів та наборів послуг, які затверджені постановою КМУ від 11 листопада 2016 року №780; судовим рішенням у справі №826/3639/17 зазначену постанову визнано протиправною та нечинною, у зв`язку з чим розпочато процедуру перегляду набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів та набору послуг.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Прожитковий мінімум, визначений для осіб, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому державному соціальному страхуванню, збільшується на суму обов`язкових платежів.

Таким чином, розмежування на основні соціальні і демографічні групи населення передбачені законом.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» визначено, що прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг.

Порядок проведення науково-громадської експертизи встановлюється на принципах соціального партнерства та затверджується Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 Порядку проведення науково-громадської експертизи набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг для встановлення прожиткового мінімуму, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 1999 року №1767 (далі по тексту - Порядок №1767), визначено, що центральні органи виконавчої влади, які визначені у частинах другої, третьої та четвертої статті 3 Закону України «Про прожитковий мінімум» відповідальними за формування набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг, у встановлений Кабінетом Міністрів України термін подають Мінекономрозвитку пропозиції щодо сформованих наборів у натуральних показниках або у нормативах споживання з необхідними розрахунками і науковими обґрунтуваннями.

Відповідно до пункту 10 Порядку №1767 рішення про схвалення експертною комісією набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг для встановлення прожиткового мінімуму надсилаються на затвердження Кабінету Міністрів України і є підставою для розрахунку прожиткового мінімуму. Зміни та доповнення до наборів вносяться тільки за рішенням експертної комісії.

Якщо експертна комісія не схвалила пропозицій центральних органів виконавчої влади щодо набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг для встановлення прожиткового мінімуму, вони повертаються на перегляд цими органами у визначений експертною комісією термін. У разі повторного несхвалення експертною комісією набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг питання виноситься на розгляд Національної тристоронньої соціально-економічної ради (пункт 11 Порядку №1767).

Методика визначення прожиткового мінімуму затверджена наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, державної служби статистики України від 03 лютого 2017 року №178/147/31 (далі по тексту - Методика №178/147/31), в пункті 1 якої зазначено, що методика встановлює єдиний порядок розрахунку прожиткового мінімуму у розрахунку на місяць на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення в Україні.

Згідно із пунктами 2 та 3 Методики №178/147/31 прожитковий мінімум на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, складається з вартісних величин: набору продуктів харчування, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я (далі - набір продуктів харчування); мінімального набору непродовольчих товарів, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (далі - набір непродовольчих товарів); мінімального набору послуг, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (далі - набір послуг).

До основних соціальних і демографічних груп населення відносяться: діти віком до 6 років (0-5 років включно); діти віком від 6 до 18 років (6-17 років включно); працездатні особи (18-59 років включно); особи, які втратили працездатність (60 років і старші).

Отже, встановлення розміру прожиткового мінімуму Кабінетом Міністрів України здійснюється за певною процедурою, яка передбачає узагальнення пропозицій центральних органів виконавчої влади щодо сформованих наборів у натуральних показниках або у нормативах споживання з необхідними розрахунками і науковими обґрунтуваннями та схваленням експертною комісією набору продуктів, набору непродовольчих товарів і набору послуг для встановлення прожиткового мінімуму.

Колегія суддів зазначає, що ні Законом України «Про прожитковий мінімум», який регулює порядок його встановлення та затвердження, ні будь-яким іншим нормативно-правовим актом не передбачено повноважень Кабінету Міністрів України щодо встановлення прожиткового мінімуму без урахування зазначеної процедури.

Щодо доводів позивача про те, що встановлення прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, свідчить про дискримінацію тих соціальних груп населення, яким встановлюються та нараховуються відповідні соціальні виплати в залежності від суми прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, колегія суддів вважає їх необгрунтованими та зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» зазначено, що практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Willis v. The United Kingdom»).

Отже, відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, тобто, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.

В ході розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не було встановлено наявність ознак створення переваг певних осіб за будь-якою ознакою, а врахування потреб окремих категорій громадян для кращого забезпечення їх життєдіяльності не може бути розцінено як створення необґрунтованих перешкод у реалізації будь-яких прав.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання протиправними дій Кабінету Міністрів України зі встановлення розміру прожиткового мінімуму в Україні на 2021 рік для осіб, які втратили працездатність, не на одному рівні з прожитковим мінімумом для працездатних осіб.

Що стосується вимог позивача про зобов`язання КМ України встановити прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на рівні прожиткового мінімуму для працездатних осіб у подальших роках, то вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку даним правовідносинам та правомірно відмовив у їх задоволенні.

Так, Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначені правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією та законами України основних соціальних гарантій

Статтею 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально- культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти.

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» визначено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 96 Конституції України Кабінет Міністрів України не пізніше 15 вересня кожного року подає до Верховної Ради України проект закону про Державний бюджет України на наступний рік. Разом із проектом закону подається доповідь про хід виконання Державного бюджету України поточного року.

Пункт 6 частини першої статті 116 Конституції України визначає, що Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання.

Аналогічні повноваження надані Кабінету Міністрів України абзацом чотирнадцятим пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України».

Відповідно до частини першої статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період.

Таким чином, розмір прожиткового мінімуму на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Верховна Рада України розглядає проект закону про Державний бюджет України на відповідний рік та перевіряє його на відповідність Бюджетному кодексу України та основним напрямкам бюджетної політики на наступний бюджетний період та іншому законодавству України та затверджує прожитковий мінімум, виходячи із принципів, викладених у статті 7 Бюджетного кодексу України.

Будь-які дії Кабінету Міністрів України щодо встановлення чи зміни розміру прожиткового мінімуму в іншій формі, ніж підготовка відповідного законопроекту та передача його на розгляд Верховної Ради України в межах законодавчих процедур не відповідає положенням Бюджетного кодексу України.

Дії Кабінету Міністрів України щодо підготовки проекту закону про Державний бюджет України чи проекту закону про внесення змін до закону України про Державний бюджет разом з наданням Верховній Раді України у пояснювальній записці до цього законопроекту обґрунтувань розрахунку вартісної величини прожиткового мінімуму на відповідні бюджетні періоди відповідного року у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення, не є реалізацією Кабінетом Міністрів України своїх владних повноважень, а відносяться саме до участі в законотворчому процесі, а тому, встановлення прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на рівні прожиткового мінімуму для працездатних осіб у подальших роках відносяться до законодавчого процесу, вплив на який нормами Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено.

Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам з інвалідністю внаслідок війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються, зокрема, особам з інвалідністю II групи - у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність встановлений:

- відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» з 01 січня 2018 року в розмірі 1373 гривні, з 01 липня - 1435 гривень, з 01 грудня - 1497 гривень;

- відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 року - 1497 гривень, з 01 липня - 1564 гривні, з 01 грудня - 1638 гривень;

- відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 року - 1638 гривень, з 01 липня - 1712 гривень, з 01 грудня - 1769 гривень;

- відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня - 1769 гривень, з 01 липня - 1854 гривні, з 01 грудня - 1934 гривні.

Зазначені норми розміри прожиткового мінімуму є чинними та не визнавалися такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, затверджено Положення про Пенсійний фонд України, відповідно до пунктів 1, 2 якого Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Таким чином, ГУ ПФУ в Чернігівській області, як територіальний орган центрального органу виконавчої влади, у своїй діяльності повинен керуватись, зокрема, законами України; при цьому ГУ ПФУ в Чернігівській області не наділений правом діяти на власний розсуд всупереч вимог законів України, якщо вони є чинними та не визнані неконституційними.

З цих підстав суд дійшов правильного висновку про те, що ГУ ПФУ в Чернігівській області діяло в межах наданих йому повноважень та на підставі закону, а отже суд першої інстанції вірно відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Також суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з ГУ ПФУ в Чернігівській області заборгованості сумі 6 573,20 грн. оскільки така вимога є похідною від вимоги щодо здійснення перерахунку та виплати пенсії позивачу з березня 2018 року по лютий 2021 року включно (за три роки), застосувавши зазначену суму прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ в Чернігівській області здійснювати перерахунки пенсії позивачу, виплачувати та застосовувати суму прожиткового мінімуму для працездатних осіб у подальших рока, то колегія суддів вважає, що прийняття рішення суду на майбутнє чинний КАС України не передбачає.

КАС України передбачає, що захисту підлягають тільки порушені права, а не ті, що ймовірно будуть порушені у майбутньому, а отже, вимога про зобов`язання ГУ ПФУ в Чернігівській області здійснювати перерахунки пенсії позивачу, застосовуючи суму прожиткового мінімуму для працездатних осіб у подальших роках, є передчасною.

Не встановлено в ході розгляду справи спричинення позивачу моральної шкоди ні Кабінетом Міністрів України, ні Головним управлінням ПФУ в Чернігівській області.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є саме протиправні рішення, дії чи бездіяльність органу державної влади.

Колегія суддів вважає, що відповідачі як суб`єкти владних повноважень в рамках даних позовних вимог, діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Коституцією та законами України.

Будь-яких протиправних дій, рішень чи бездіяльності стосовно позивача з боку відповідачів вчинено не було.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Степанюк А.Г.

Постанову виготовлено: 14 червня 2022 року.