Справа № 460/6652/21
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2022-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/6652/21 пров. № А/857/2949/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.,

з участю секретаря судового засідання Рибачука А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року (суддя Зозуля Д.П., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сарненського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області про зобов`язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у червні 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Сарненського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області, в якому просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити матеріальне забезпечення по листках непрацездатності за період з 25.08.2020 по 15.12.2020 року та стягнути компенсацію і інфляційні втрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 надав до відповідача копії листків непрацездатності завірені належним чином, у зв`язку із чим отримав відмову у виплаті. При цьому, позивач посилається на роз`яснення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 11.06.2018 згідно із якими передбачено право найманих працівників, які одночасно здійснюють підприємницьку діяльність мають право на матеріальне забезпечення на підставі копії листка непрацездатності.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року в позові відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що нездійснення відповідачем виплати матеріального забезпечення з підстав не надання оригіналів листків непрацездатності є неправомірною, оскільки ним було додержано вимоги порядку подання документів на дату звернення з наданням засвідчених копій листків непрацездатності. Також покликається на пункт 2 Порядку надання матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності застрахованим особам у разі ліквідації (реорганізації) підприємства, установи, організації, припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, що має найманих працівників, який затверджений Постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 03.04.2012 №16, та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 08.06. 2012 за № 923/21235 (далі Порядок №16).

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 звернувся 25.03.2021 до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому матеріального забезпечення за листками непрацездатності АДЧ № 499344 (з 25.08.2020 по 07.09.2020), серія АДЧ № 439395 (з 08.09.2020 по 16.10.2020), серія АДЧ № 439581 (з 17.10.2020 по 23.11.2020), серія АДШ № 630443 (з 24.11.2020 по 15.12.2020). Загальний період непрацездатності тривав з 25.08.2020 по 15.12.2020 включно. При цьому, до заяви про нарахування та виплату матеріального забезпечення ОСОБА_1 долучив копії листків непрацездатності АДЧ № 499344, серія АДЧ № 439395, серія АДЧ № 439581, серія АДШ № 630443 засвідчені, як копії підписом керівника та скріплені печаткою Військової частини НОМЕР_1 .

На момент такого звернення 25.03.2021 ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність за власним рішенням, а саме 28.01.2021, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб. Вказана обставина підтверджує відсутність статусу застрахованої особи у позивача на момент звернення до відповідача.

Наказом відповідача «Про відмову у призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності ОСОБА_1 » від 29.03.2021 № 67-од позивачу відмовлено у призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності у зв`язку із відсутністю листків непрацездатності, оскільки ОСОБА_1 надано копії вказаних листків непрацездатності.

Крім того, суду надано копії документів, які підтверджують факт перебування ОСОБА_1 у момент настання страхового випадку у трудових відносинах із Військовою частиною НОМЕР_1 та ФОП ОСОБА_2 .

Судом на підставі копії трудової книжки встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах за основним місцем роботи на посаді слюсар-ремонтник з Військовою частиною НОМЕР_1 з 27.10.2015 по 21.12.2020 року. Оригінали листків непрацездатності АДЧ № 499344, серія АДЧ № 439395, серія АДЧ № 439581, серія АДШ № 630443 ОСОБА_1 надано за основним місцем роботи до Військової частини НОМЕР_1 , на підставі яких йому було здійснено нарахування допомоги по тимчасовій непрацездатності та її виплата. Нарахування та виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 25.08.2020 по 15.12.2020 за основним місцем роботи підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5).

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 отримав допомогу по тимчасовій непрацездатності на підставі оригіналів листків непрацездатності АДЧ № 499344, серія АДЧ № 439395, серія АДЧ № 439581, серія АДШ № 630443 за основним місцем роботи та реалізував своє право на отримання матеріального забезпечення на період хвороби.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах на посаді бетоняр з ФОП ОСОБА_2 з 19.08.2020, що підтверджується довідкою про заробітну плату від 16.03.2021 №7. Із зазначеної довідки слідує, що трудовий договір укладено за 6 календарних днів до настання страхового випадку тимчасової непрацездатності. Згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) ФОП ОСОБА_2 нараховував дохід на користь ОСОБА_1 за період серпня грудня 2020 року, що свідчить про виплату йому допомоги по тимчасовій непрацездатності. Тобто, ОСОБА_1 отримав допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 25.08.2020 по 15.12.2020 за іншим місцем роботи та реалізував своє право на отримання матеріального забезпечення на період хвороби.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи, на факт отримання ОСОБА_1 матеріального забезпечення за листками непрацездатності АДЧ № 499344, серія АДЧ № 439395, серія АДЧ № 439581, серія АДШ № 630443 за період з 25.08.2020 по 15.12.2020 року, оригінали яких зберігаються у Військовій частині НОМЕР_1 за основним місцем роботи, то відмова відповідача у призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності та підставі копій вказаних листків непрацездатності є правомірною.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105-XIV).

Згідно із статтею 3 Закону №1105-ХІV, соціальне страхування здійснюється за принципами: 1) законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування; 2) обов`язковості страхування осіб відповідно до видів соціального страхування та можливості добровільності страхування у випадках, передбачених законом; 3) державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав; 4) обов`язковості фінансування Фондом витрат, пов`язаних із наданням матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом; 5) формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування; 6) диференціації розміру виплати допомоги залежно від страхового стажу; 7) диференціювання страхового тарифу з урахуванням умов і стану безпеки праці, виробничого травматизму та професійної захворюваності на кожному підприємстві; 8) економічної заінтересованості суб`єктів страхування в поліпшенні умов і безпеки праці; 9) цільового використання коштів соціального страхування; 10) відповідальності роботодавців та Фонду за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 10 Закону №1105-XIV, Фонд соціального страхування України зобов`язаний забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом.

Згідно зі статтею 18 Закону №1105-XIV, страхуванню з тимчасової втрати працездатності підлягають фізичні особи - підприємці.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону №1105-XIV визначено, що право на матеріальне забезпечення за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи. Це право виникає з настанням страхового випадку в період зайняття підприємницькою діяльністю.

Термін «застрахована особа» у Законі №1105-XIV вживається у значеннях, наведених у Законі України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Так, пунктом 3 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ, єдиний внесок).

Частиною першою статті 30 Закону №1105-XIV встановлено, що матеріальне забезпечення за страхуванням у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору призначається та надається за основним місцем роботи.

Допомога по тимчасовій непрацездатності застрахованим особам у тому числі тим, які здійснюють підприємницьку чи іншу діяльність та одночасно працюють на умовах трудового договору надається за основним місцем роботи (діяльності) та за сумісництвом (наймом), у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, частиною першою статті 31 Закону №1105-XIV встановлено, що підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. У разі роботи за сумісництвом, за трудовим договором одночасно із здійсненням підприємницької чи іншої діяльності підставою для призначення допомоги є копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника і печаткою (за наявності) за основним місцем роботи.

Статтею 34 Закону №1105-XIV встановлено порядок фінансування Фондом соціального страхування України страхувальників для надання матеріального забезпечення. Частиною першою якої визначено, що підставою для фінансування є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Фінансування для надання матеріального забезпечення здійснюється робочими органами Фонду в порядку визначеному правлінням Фонду.

Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 № 12 затверджено Порядок фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України (далі Порядок № 12).

Відповідно до Порядку № 12 страхувальники подають для фінансування до органів Фонду заповнену належним чином заяву-розрахунок, яка перевіряється та за відсутності зауважень фінансується Фондом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, страхувальники Військова частина НОМЕР_1 та ФОП ОСОБА_2 зверталися із заявами-розрахунками до відповідача та отримали відповідне фінансування. Однак ФОП ОСОБА_1 в період здійснення підприємницької діяльності заява-розрахунок до відповідача не подавалася.

ОСОБА_1 29.03.2021 звернувся до органів Фонду, як фізична особа за нарахуванням та виплатою йому допомоги по тимчасовій непрацездатності після того, як припинив свій статус фізичної особи підприємця.

Із суті справи вбачається, що позивач в даних правовідносинах із відповідачем виступає в якості фізичної особи, при цьому претендує на оплату допомоги по тимчасовій непрацездатності за період коли перебував у статусі фізичної особи-підприємця.

Судом першої інстанції встановлено, що фізична особа ОСОБА_1 реалізував визначене статтею 46 Конституції України право на отримання матеріального забезпечення двічі. Так, допомога по тимчасовій непрацездатності для фізичної особи ОСОБА_1 призначалася, нараховувалася та виплачувалася Військовою частиною НОМЕР_1 за основним місцем роботи на підставі оригіналів листків непрацездатності, у визначений законодавством спосіб шляхом подання заяви-розрахунку згідно статті 34 Закону №1105-XIV.

Відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 первинні документи (листки непрацездатності), що стали підставою для нарахування зарплати та інших подібних виплат погашаються бухгалтерською службою підприємства, що виключає можливість їх повного використання (п. 2.17, 2.18, 6.1. - 6.2, 6.7).

Таким чином, після нарахування допомоги по тимчасовій непрацездатності ОСОБА_1 оригінали листків непрацездатності є власність Військової частини НОМЕР_1 та не можуть бути повторно використані.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 також отримав допомогу по тимчасовій непрацездатності за місцем роботи за сумісництвом у ФОП ОСОБА_2 на підставі копій листків непрацездатності засвідчених за основним місцем роботи, у визначений законодавством спосіб шляхом подання заяви -розрахунку згідно статті 34 Закону №1105-XIV.

Судом першої інстанції також встановлено, що в період здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , у спосіб визначений законодавством до органів Фонду за фінансуванням призначених собі виплат не звертався. Зазначене свідчить про те, що під час здійснення діяльності ФОП ОСОБА_1 не призначав собі жодних виплат, відповідно жодної заборгованості Фонду перед ФОП ОСОБА_1 не зафіксовано.

Так, подача заяви - розрахунку до органів Фонду передбачена статтею 34 Закону № 1105, якою встановлено порядок фінансування Фондом соціального страхування України страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам. Фінансування для надання матеріального забезпечення здійснюється робочими органами Фонду в порядку визначеному правлінням Фонду.

В свою чергу, відповідно до Порядку № 12 страхувальники подають для фінансування до органів Фонду заповнену належним чином заяву - розрахунок, яка перевіряється та за відсутності зауважень фінансується Фондом на окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів.

Поняття «страхувальника» визначено пунктом 10 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зокрема це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 2 розділу II Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 N2 449 визначено, що платники єдиного внеску, зазначені в пунктах 4, 5, 5-1 та 15 частини першої статті 4 Закону, є для себе одночасно страхувальниками і застрахованими особами.

Таким чином, саме ФОП здійснює призначення, нарахування допомоги по тимчасовій непрацездатності, яка наступила в період здійснення підприємницької діяльності, подає до Фонду заяву-розрахунок для отримання коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування з метою їх перерахування безпосередньо на рахунок фізичної особи.

Враховуючи приведені вище правові норми, Фонд не здійснює призначення, нарахування та виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності безпосередньо фізичній особі своїм наказом, а здійснює фінансування ФОП на підставі заяви-розрахунку на спеціальний рахунок ФОП для проведення виплати допомоги фізичній особі, якщо ФОП в межах здійснення підприємницької діяльності надає до Фонду визначені законодавством документи.

Як встановлено матеріалами справи, на момент звернення із заявою про нарахування та виплату йому матеріального забезпечення за листками непрацездатності, ФОП ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність за власним рішенням 28.01.2021. На момент припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 не заявляв жодних вимог щодо наявної заборгованості перед ОСОБА_1 . Таким чином, безпідставним є твердження ОСОБА_1 про те, що відповідач повинен виплатити матеріальне забезпечення, як заборгованість, оскільки ФОП ОСОБА_1 не надавав жодних документів до Фонду про те, що ним здійснено нарахування допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Згідно абзацу 3 частини першої статті 30 Закону №1105-XIV визначено, що у період проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця або зняття з обліку після припинення діяльності особами, які провадять незалежну професійну діяльність, матеріальне забезпечення за страховими випадками застрахованим особам призначається та виплачується робочим органом Фонду за місцем здійснення обліку такої діяльності чи реєстрації місця проживання таких осіб у порядку встановленому правлінням Фонду.

Призначення та виплата застрахованим особам (або одержувачам допомоги) матеріального забезпечення здійснюються відділеннями управлінь виконавчої дирекції Фонду (далі робочі органи Фонду) за місцем обліку ліквідованого підприємства, установи, організації, припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця або незалежної професійної діяльності, як страхувальника на підставі наказу керівника робочого органу Фонду згідно Порядку надання матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування України застрахованим особам у разі ліквідації (реорганізації) підприємства, установи, організації, припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця або незалежної професійної діяльності, затвердженим постановою правління Фонду соціального страхування України 10.10.2017 № 54 (далі Порядок № 54).

Пунктом 3.1. Порядку № 54 передбачено, що підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

Крім того, пунктом 4 Порядку 54 визначено, що для отримання матеріального забезпечення по тимчасовій непрацездатності застрахована особа (на момент настання страхового випадку) має подати до робочого органу Фонду такі документи як заява, листок непрацездатності, реєстраційний номер облікової картки платника податків, копію трудової книжки, копію першої - четвертої, одинадцятої шістнадцятої сторінок паспорта, копію посвідченню, що підтверджують право на пільгу, інформацію про сплачені страхові внески.

Як вірно зазначає суд першої інстанції, з аналізу вищенаведених норм права вбачається, що до органу Фонду для реалізації права згідно абзацу 3 частини першої статті 30 Закону №1105-XIV необхідно подати оригінал листка непрацездатності.

Таким чином, оскільки позивачем вже було реалізовано право на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності згідно оригіналу листка непрацездатності, таке не може бути реалізовано повторно.

Відсутність у ОСОБА_1 оригіналів листків непрацездатності свідчить про реалізацію ним свого права визначеного статтею 46 Конституції України на соціальний захист та виключає право на отримання матеріального забезпечення в інший визначений законодавством спосіб за відсутності визначеного переліку документів.

Стосовно покликання апелянта на пункт 2 Порядку №16, згідно з яким призначення та виплата застрахованим особам (або одержувачам допомоги) матеріального забезпечення здійснюються районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень Фонду (далі - робочі органи Фонду) за місцем обліку ліквідованого підприємства, установи, організації чи припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, що має найманих працівників, як страхувальника на підставі наказу керівника робочого органу Фонду.

Апеляційний суд наголошує, що вказаний Порядок визнано таким, що втратив чинність з 10.10.2017. Постановою правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017 №54 затверджено Порядок №54, яким керувалися органи Фонду відмовляючи ОСОБА_1 у призначенні допомоги на підставі копій листків непрацездатності, оскільки даним документом передбачено право на призначення виплати лише на підставі оригіналу листка непрацездатності.

З огляду на вищевикладене, відповідач діяв згідно вимог законодавства, відтак, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року в справі №460/6652/21- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 15 червня 2022 року