Справа № 380/5097/22
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/5097/22
У Х В А Л А

з питань поновлення процесуальних строків

15 червня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Чаплик І.Д.,

секретар судового засідання Посмітюх К.Т.,

за участю:

представника позивача Блонського М.А.,

представника відповідача Кісіль Р.Л.,

розглянув у підготовчому засіданні у місті Львові клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду та заяву представника позивача про поновлення строку на звернення до суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (місцезнаходження: 79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35 ), в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2021 №Ф-2671-51У.

Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що ОСОБА_1 як суб`єкт підприємницької діяльності була зареєстрована до набрання 01.07.2004 чинності Закону України від 15.05.2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», після набуття чинності вказаного закону жодних реєстраційних карток для проведення реєстрації її як фізичної особи-підприємця державному реєстратору не подавала, свідоцтво нового зразка не отримувала, підприємницьку діяльність не здійснює, а тому не є платником єдиного внеску, що свідчить про відсутність обов`язку сплачувати єдиний внесок та відповідно протиправність сформованої контролюючим органом оскаржуваної податкової вимоги.

За змістом позовної заяви позивач також зазначає, що про вимогу вона дізналася в кінці вересня 2021 року з виконавчого провадження, яке здійснюється Залізничним відділом державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів). Позивач зазначає, що вимогу від Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про сплату боргу(недоїмки) не отримувала.

Ухвалою суду від 09.03.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову.

24.03.2022 представник відповідача подав клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, мотивуючи тим, що оскаржувану податкову вимогу від 11.02.2021 №Ф-2671-51У надіслано на поштову адресу позивача (79016, м. Львів, вул. М. Вовчка, 19/1) рекомендованим відправленням з повідомленням про вручення. Згідно з корінця повідомлення про вручення поштового відправлення та довідки про причини повернення поштового відправлення відміткою поштового відділення проставлено дату 22.07.2021. Оскільки позивач звернувся до суду тільки 23.02.2022, пропустивши строк звернення до суду, просить залишити позовну заяву без розгляду. Представник відповідача також покликається на норми Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 08.07.2010 за №2464-VІ, яким встановлено 10-денний строк звернення до суду з такими вимогами та встановлену правову позицію Верховним Судом у справі №802/983/18-а від 31.01.2019, у справі №480/106/19 від 08.08.2019 та у справі №380/2210/20 від 17.09.2020.

25.05.2022 на адресу суду від позивача надійшло заперечення на клопотання про залишення позову без розгляду, в якому позивач зазначає, що про існування оскаржуваної вимоги вона дізналася з отриманого від виконавчої служби листа з постановою про відкриття виконавчого провадження від 28.09.2021, інших доказів подати не може в зв`язку з їх відсутністю, а тому просить поновити строк звернення до суду.

У підготовчому засіданні представник відповідача клопотання про залишення позовної заяви без розгляду підтримав та просив суд його задовольнити.

У підготовчому засіданні представник позивача проти клопотання про залишення позовної заяви без розгляду заперечив та просив суд відмовити у його задоволенні, поновити строк звернення до суду з даним позовом.

Розглянувши клопотання представників сторін з питань строку звернення до суду, суд встановив такі обставини та дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності з 30.01.2001, місце проживання: АДРЕСА_1 .

11.02.2021 року ГУ ДПС у Львівській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2671-51У, відповідно до якої ОСОБА_1 визначено заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 37788,74 грн.

Зазначену вимогу надіслано позивачу на адресу АДРЕСА_1 , рекомендованим листом з поштовим повідомленням про вручення. Однак, вказана вимога повернулась на адресу податкового органу із відміткою «за закінченням терміну зберігання» з датою 22.07.2021.

28.09.2021 державним виконавцем Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №66959329 з примусового виконання податкової вимоги Головного управління ДПС у Львівській області від 11.02.2021 №Ф-2671-51У про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 37788,74 грн.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Вищенаведені правові положення свідчать, що законодавець допускає ймовірність виявлення судом факту недотримання строку звернення до суду і після відкриття провадження у справі, внаслідок чого позов може бути залишений без розгляду. При цьому, приписи статті 123 КАС України передбачають право особи подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведенням поважних причин такого пропуску.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 08.07.2010 за № 2464-VІ (далі - Закон № 2464-VІ), як зазначено в його преамбулі, є нормативно-правовим актом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно з абзацами четвертим - шостим частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (абзац восьмий частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI).

У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку (абзац дев`ятий частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI).

Заявляючи клопотання про залишення позову без розгляду, контролюючий орган керується усталеною на час формування податкової вимоги правовою позицією Верховного Суду, відповідно до якої строк для звернення до суду з позовом про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску становить десять днів, який обчислюється або з дня отримання платником такої вимоги, або з моменту отримання платником ЄСВ рішення органу доходів і зборів вищого рівня, прийнятого за наслідками розгляду скарги на вимогу (адміністративне оскарження).

Однак, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 580/3469/19 відступив від висновків, викладених у постановах від 31 січня 2019 року у справі № 802/983/18-а, від 8 серпня 2019 року у справі № 480/106/19, від 19 березня 2020 року у справі №140/1757/19, від 28 травня 2020 року у справі № 200/11547/19-а, від 11 лютого 2021 року у справі №580/3380/19 та інших з аналогічною правовою позицією.

У постанові від 25 лютого 2021 року Верховний Суд сформулював правову позицію, що строк, протягом якого особа може звернутися до суду після застосування процедури досудового оскарження вимоги фіскального органу про сплату єдиного внеску складає три місяці з дня отримання платником рішення органу доходів і зборів вищого рівня, прийнятого за наслідками розгляду відповідної скарги. Судова палата дійшла висновку, що Закон № 2464-VI не передбачає застосування обмежувального (присічного) строку в 10 днів для судового оскарження та/або послідовного застосування цього ж 10-денного строку двічі поспіль у разі незадоволення скарги, поданої в адміністративному порядку. Отже, платник єдиного внеску для захисту своїх законних прав, свобод і законних інтересів має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС України, а не статтею 25 Закону № 2464-VI.

При цьому, незважаючи на те, що судом сформульовано у цій постанові правовий висновок щодо строку оскарження у судовому порядку вимоги про сплату недоїмки з ЄСВ, за умови попереднього використання позивачем процедури адміністративного

оскарження такої вимоги, це не змінює підхід до нормативного розуміння застосування строку звернення до суду у справах цієї категорії.

Відтак, враховуючи, що зміна судової практики відбулася в бік розширювального тлумачення норм права, які регулюють питання тривалості строку звернення до суду з позовом у подібних правовідносинах, зазначена позиція підлягає врахуванню та застосуванню судом.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 18.11.2021 у справі №460/5355/20.

Крім цього, при наданні правової оцінки питанню дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом, слід встановити день, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

У цій справі позивач доводить свою позицію про поважність причин пропуску ним строку звернення до суду тим, що він довідався про існування оскаржуваної податкової вимоги від 11.02.2021 лише після відкриття виконавчого провадження 28.09.2021. Водночас, за позицією відповідача, податкова вимога направлялася на зареєстровану адресу позивача, тому вважається належним чином врученою.

При дослідженні питання належного повідомлення позивача про наявність оскаржуваної вимоги суд виходить з передбачених абзацом шостим пункту 42.4 статті 42 ПК України положень, за якими у разі, якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Таким чином, за загальним правилом повернення повідомлення про вручення поштового відправлення з причиною повернення «за закінченням терміну зберігання» позбавляє можливості платника податку посилатися у відповідному спорі на обставини невручення йому відповідних документів, якщо буде встановлено, що такі документи були направлені на визначену платником при взятті на облік адресу.

Водночас, на переконання суду, такі негативні наслідки не можуть бути поширені на випадок, коли спірним є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримав відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 1 липня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом № 755-IV, але не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру відповідно до вимог цього Закону.

В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні дані щодо реєстрації ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем і контролюючий орган мав можливість отримати такі відомості, в тому числі, і за наслідками отримання таких відомостей від інших державних органів в порядку обміну інформацією.

Крім цього, відсутність у позивача статусу платника єдиного внеску позбавляє позивача обов`язку перевіряти ймовірність надходження від контролюючого органу повідомлень, які можуть мати негативні наслідки для нього.

У цій справі суд встановив, що направлена контролюючим органом поштова кореспонденція повернулася із зазначенням причини повернення - «за закінченням терміну зберігання». При цьому, відомості в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивачем не подавалися, докази зворотнього відповідачем не подано. Відповідачем також не подано жодних доказів того, що з позивачем здійснювалася кореспонденція іншого характеру за цією адресою і доказів того, що позивачу було відомо про можливість перебування його на обліку як платника податку.

Суд зазначає, що органи державної влади повинні уникати проявів надмірного формалізму при реалізації наданих їм повноважень та сприяти іншим учасникам публічних правовідносин у реалізації їх прав, зокрема щодо належного та своєчасного сповіщення про прийняті суб`єктом владних повноважень відносно них рішення.

Враховуючи викладене, за наявності у розпорядженні контролюючого органу сумнівів про статус платника єдиного внеску, невжиття контролюючим органом дій шодо отримання таких відомостей від інших державних органів та щодо реального повідомлення позивача про існування оскаржуваної податкової вимоги може бути розцінено судом як поважна причина пропуску строку звернення до суду із відповідним позовом.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, §36, суд дійшов висновку, що право доступу до правосуддя є однією із невід`ємних складових права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції. У цьому ж рішенні (§35) ЄСПЛ зазначив, що було б немислимо, щоб частина перша статті 6 Конвенції містила детальний опис наданих сторонам процесуальних гарантій в цивільних справах і не захищала в першу чергу того, що дає можливість практично користуватися цими гарантіями доступу до суду. Ступінь доступу, який надає національне законодавство, також повинен бути достатнім для забезпечення «права на суд», беручи до уваги принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб право доступу було ефективним, особа повинна мати чітку, практичну можливість оскаржити дію, яка становить втручання у його права (рішення ЄСПЛ у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) від 4 грудня 1995 року, §36).

Щодо обмеження права доступу до правосуддя, у рішенні по справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (рішення від 12 липня 2001 року у справі Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany, §44), ЄСПЛ зазначив, що при цьому повинно бути забезпечено, що застосовані вимоги не обмежують або не зменшують доступу до суду особи таким чином або в такій мірі, що порушується сама суть цього права. Крім того, обмеження не буде сумісним з ч.1 ст.6, якщо воно не переслідує законної мети і якщо відсутнє розумне співвідношення пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Крім того, у рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» (рішення від 9-го жовтня 1979 року у справі Airey v. Ireland, §24) ЄСПЛ вказав, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або ілюзорні права, а права, які є практичними та ефективними. Особливо це стосується права доступу до суду з огляду на визначне місце, яке в демократичному суспільстві належить праву на справедливий судовий розгляд. Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»). Такої ж правової позиції дотримується й Верховний Суд у постанові від 18.12.2018 по справі №761/5894/17.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення строку на звернення до суду з позовом про визнання протиправною та скасування податкової вимоги Головного управління ДПС у Львівській області від 11.02.2021 №Ф-2671-51У про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 37788,74 грн, а тому заяву позивача необхідно задовольнити. Як наслідок, клопотання представника відповідача слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 121, 123, 243, 248, 256 КАС України, суд,-

ухвалив:

заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задовольнити.

Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду із заявою у справі до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 11.02.2021 №Ф-2671-51У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 11.02.2021 №Ф-2671-51У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску.

У задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Львівській області про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та окремо не оскаржується. Заперечення на ухвалу суду можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Повний текст ухвали складено 16.06.2022.

Суддя Чаплик І.Д.