Справа № 200/5861/21
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2022-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2022 року Справа№200/5861/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку у загальному позовному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини № НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення компенсації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Матвійчук Денис Валентинович, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини № НОМЕР_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 щодо не виплати позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні;

- зобов`язати Військову частину № 9937 нарахувати і виплатити на користь позивача середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 1 червня 2019 року по 29 квітня 2021 року;

- стягнути з Військової частини № 9937 на користь позивача суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з травня 2019 року по березень 2021 року у розмірі 9 803,76 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що проходив військову службу у Донецькому прикордонному загоні (Військова частина № 9937) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України.

У період військової служби з 17 серпня 2015 року по 31 травня 2019 року позивачу не нараховувалась і не виплачувалась індексація грошового забезпечення, у зв`язку із чим він звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із відповідним позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року у справі № 200/8241/20-а адміністративний позов позивача задоволено частково: визнано протиправними дії Військової частини № 9937 щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період вересень 2015 року по травень 2019 року із розрахунку з 1 грудня 2015 року базового місяця серпень 2015 року; стягнуто з Військової частини № 9937 на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період вересень 2015 року по травень 2019 року у розмірі 104 853,96 грн; стягнуто з Військової частини № 9937 на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення у розмірі 22 916,52 грн.

Усього сума заборгованості склала 127 770,06 грн.

На виконання даного рішення суду 29 квітня 2021 року відповідачем виплачено позивачу за мінусом податків 121 531,52 грн.

Позивач зазначає, що відповідач неправомірно не здійснив повний розрахунок з ним при звільненні, а тому повинен нарахувати і виплатити йому середній заробіток за весь час прострочення виплати індексації грошового забезпечення з 1 червня 2019 року по 29 квітня 2021 року, а також сплатити суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з травня 2019 року по березень 2021 року в розмірі 9 803,76 грн (з врахуванням підсумкового індексу інфляції за період з червня 2019 року по березень 2021 року 109,35%) Позивач вважає виплату відповідача несвоєчасною та такою, що порушує його права (а.с. 1-7).

Ухвалою суду від 24 травня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 28-29).

22 червня 2021 року на електрону адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, обґрунтовуючи свої заперечення наступним.

Щодо стягнення середнього заробітку у відзиві зазначено, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємством, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу.

Порядок проходження служби у Збройних силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладаються на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, тобто на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України Кодекс законів про працю не поширюється.

Щодо стягнення на користь позивача суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з травня 2019 року по березень 2021 року у розмірі 9 803,76 грн, відповідач зазначив наступне.

14 квітня 2021 року до постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 були внесені зміні, а саме - п. 3 Порядку проведення компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, було доповнено що компенсації підлягає також сума індексації грошових доходів громадян; пункт 3 доповнено абзацем згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 355 (355-2021-п) від 14 квітня 2021 року, які одержують громадяни в гривнах на території України і не мають разового характеру.

Отже, враховуючи, що індексація грошового забезпечення позивачу бала виплачена в березні 2021 року, що не заперечується позивачем у позові, вимога про стягнення суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з травня 2019 року по березень 2021 року у розмірі 9 803,76 грн - не підлягає задоволенню, оскільки зміни були внесені після того, як відповідач виконав рішення суду (а.с. 35-40).

Ухвалою суду від 23 липня 2021 року вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі (а.с. 49-50).

Ухвалою суду від 12 серпня 2021 року вирішено проведення підготовчого засідання, яке призначене на 18 серпня 2021 року, здійснювати в режимі відеоконференції за участю представника відповідача Лещенка М.Ю (а.с. 61).

Протокольною ухвалою суду від 18 серпня 2021 року відкладено підготовче засідання у справі на 9 вересня 2021 року (а.с. 65-67).

Ухвалою суду від 6 вересня 2021 року вирішено проведення підготовчого засідання, яке призначене на 9 вересня 2021 року, здійснювати в режимі відеоконференції за участю представника відповідача Лещенка М.Ю (а.с. 74).

Протокольною ухвалою суду від 9 вересня 2021 року відкладено підготовче засідання у справі на 21 вересня 2021 року (а.с. 79, 81).

Ухвалою суду від 10 вересня 2021 року вирішено проведення підготовчого засідання, яке призначене на 21 вересня 2021 року, здійснювати в режимі відеоконференції за участю представника відповідача Лещенка М.Ю (а.с. 86).

Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні на 20 жовтня 2021 року (а.с. 92).

Ухвалою суду від 22 вересня 2021 року вирішено проведення підготовчого засідання, яке призначене на 19 жовтня 2021 року, здійснювати в режимі відеоконференції за участю представника відповідача Лещенка М.Ю (а.с. 96).

Ухвалою суду від 27 вересня 2021 року вирішено проведення підготовчого засідання, яке призначене на 19 жовтня 2021 року, здійснювати в режимі відеоконференції за участю представника відповідача Копейки О.М. (а.с. 107).

У період з 4 по 29 жовтня 2021 року суддя перебувала на лікарняному, у зв`язку із чим судове засідання по справі, призначене на 20 жовтня 2021 року, не відбулось (а.с. 117).

Ухвалою суду від 3 листопада 2021 року призначено судове засідання у справі на 17 листопада 2021 року (а.с. 118).

Ухвалою суду від 3 листопада 2021 року вирішено проведення підготовчого засідання, яке призначене на 17 листопада 2021 року, здійснювати в режимі відеоконференції за участю представника відповідача Копейки О.М. (а.с. 119).

Протокольною ухвалою суду від 17 листопада 2021 року оголошено перерву у розгляді справи до 24 листопада 2021 року (а.с. 125-127).

Ухвалою суду від 24 листопада 2021 року вирішено перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження (а.с. 134).

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянином України, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: 87557, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Київська, буд. 92, кв. 41, має право на пільги як учасник бойових дій відповідно до посвідченню серії НОМЕР_3 (а.с. 8-10).

Відповідач, Військова частина № НОМЕР_1 , , місцезнаходження: 87521, Донецька область м. Маріуполь, вул. Гагаріна, 150-А, є органом державної влади, є належним відповідачем у даній справі (а.с. 45).

Як встановлено судом позивач у період з 17 серпня 2015 року по 31 травня 2019 року проходив службу у Донецькому прикордонному загоні (Військова частина № 9937) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України (а.с. 11-24, 133).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі № 200/9297/19 визнано протиправною бездіяльність Донецького прикордонного загону (військова частина № 9937) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплати Матвійчуку Д.В. індексації грошового забезпечення за період з серпня 2015 року по листопад 2018 року; зобов`язано Донецький прикордонний загін (військова частина № 9937) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17 серпня 2015 року по 30 листопада 2018 року; зобов`язано Донецький прикордонний загін (військова частина № 9937) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків його виплати з 17 серпня 2015 року (а.с. зв.бік а.с. 11).

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 5 березня 2020 року Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі № 200/9297/19 змінено: в абзацах другому та третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі № 200/9297/19-а вислів «по листопад 2018 року» замінено висловом «по травень 2019 року. В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі № 200/9297/19-а залишено без змін (а.с. 11-15).

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 5 травня 2020 року роз`яснено Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року по справі № 200/9297/19, змінене Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 5 березня 2020 року, та зазначено, що вказаним рішенням: Визнано протиправною бездіяльність Донецького прикордонного загону (військова частина № 9937) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплати Матвійчуку Д.В. індексації грошового забезпечення за період з серпня 2015 року по травень 2019 року; зобов`язано Донецький прикордонний загін (військова частина № 9937) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17 серпня 2015 року по травень 2019 року; зобов`язано Донецький прикордонний загін (військова частина № 9937) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошового забезпечення у зв`язку із порушенням строків його виплати з 17 серпня 2015 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Також зазначено, що в частині визначення базового місяця нарахування індексації грошового забезпечення, а саме - з серпня 2015 року до грудня 2015 року. при розрахунку індексації грошового забезпечення має застосовуватись базовий місяць прийняття на військову службу - серпень 2015 року, а з 1 грудня 2015 року - базовий місяць січень 2008 року відповідно до п. 10-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року, з наступними змінами та доповненнями (а.с. 16-18).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року по справі № 200/8241/20-а, яке набрало чинності 23 лютого 2021 року, визнано протиправними дії Військової частини № 9937 щодо нарахування та виплату Матвійчуку Д.В. індексації грошового забезпечення за період вересень 2015 року травень 2019 року із розрахунку з 1 грудня 2015 року базового місяця серпень 2015 року; вирішено стягнути з Військової частини № 9937 на користь Матвійчука Д.В. індексацію грошового забезпечення на період вересень 2015 року травень 2019 року у розмірі 104 853,96 грн та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення у розмірі 22 916,10 грн (а.с. 19-24).

29 квітня 2021 року відповідач на виконання Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року по справі № 200/8241/20-а виплатив позивачу зазначену у рішенні суму (за вирахуванням податків та зборів) в розмірі 121 531,52 грн шляхом її перерахування на картковий рахунок позивача, що визнається сторонами та підтверджується банківською випискою від 9 травня 2021 року № 48OK10F2ISDJH189 (а.с. 25).

Будучи не згодним із тим, що при сплаті (перерахуванні) йому визначеної Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року по справі № 200/8241/20-а заборгованості з індексації грошового забезпечення та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, відповідачем не було нараховано та виплачено позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у ЗСУ та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, зауважив, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Згідно ч. 2 ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку із особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до ст. 5 Закону № 1282-ХІІ, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Згідно ст. 9 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 5 жовтня 2000 року № 2017-III визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно з ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Відповідно до п. 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року (далі - Порядок № 1078) виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню […].

Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці, а сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону.

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи, зокрема й судових рішень Донецького окружного адміністративного суду, які набули чинності, від 20 грудня 2019 року у справі № 200/9297/19 та від 14 січня 2021 року по справі № 200/8241/20-а, відповідачем неправомірно не нараховувалась та не сплачувалась позивачу індексація грошового за період вересень 2015 року травень 2019 року.

На виконання зазначених вище судових рішень належна позивачеві сума індексація була нарахована та остаточно сплачена в повному обсязі лише 29 квітня 2021 року.

Суд вважає за необхідне зазначити, що правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України регулюються низкою спеціальних актів, зокрема: Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженою наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року № 425.

Разом із цим вказані нормативно-правові акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому при звільненні виплат.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. За загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними. Разом із цим норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Не поширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст. ст. 94, 116, 117 КЗпП України і ст. ст. 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Проаналізувавши наведене вище суд дійшов висновку про те, що відповідач неправомірно при виплаті позивачеві заборгованості з індексації грошового забезпечення не здійснив нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в частині виплати індексації).

Отже, позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Військової частини № 9937 щодо не виплати позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні - підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання Військової частини № 9937 нарахувати і виплатити на його користь середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 1 червня 2019 року по 29 квітня 2021 року, суд зазначає наступне.

З аналізу приписів ст. 117 КЗпП України слідує, що працедавець у випадку затримки розрахунку при звільненні самостійно нараховує звільненому працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у випадку відсутності спору щодо належних працівникові при звільненні сум (ч. 1) та у випадку, якщо спір щодо належних працівникові при звільненні сум вирішено на користь працівника (ч. 2).

Разом із цим у другому реченні ч. 2 цієї статті вказано, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, саме на судовий орган у випадку наявності спору щодо належних до виплати сум при звільненні законодавцем покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування звільненому працівникові, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Зазначений висновок суду узгоджується із правовою позицією Верхоного Суду, викладеної в його постановах від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19 (п. 43), від 29 листопада 2021 року у справі № 120/313/20-а.

Судом встановлено, що розмір належних позивачеві при звільненні сум визначався судовими рішеннями Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі № 200/9297/19 та від 14 січня 2021 року по справі № 200/8241/20-а.

Разом із цим вказаними судовими рішеннями не було визначеного розміру відшкодування (середнього заробітку), передбаченого ст. 117 КЗпП України, за затримку розрахунку при звільненні позивача в частині виплати індексації.

Враховуючи наведене суд вважає за необхідне визначити вказану суму відшкодування (середнього заробітку) та стягнути її з відповідача.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, наведеними у «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно абз. 1, 3 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абз. 1, 3 п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Пунктом 8 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно розділу 1 п.п. 4, 5 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, Наказ Міністерства внутрішніх справ України 25 червня 2018 року № 558, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за № 854/32306, місячний розмір грошового забезпечення військовослужбовця Державної прикордонної служби України визначається виходячи з календарних днів у місяці.

Враховуючи наведене, середній заробіток (грошове забезпечення) позивача за час затримки розрахунку при звільненні має розраховуватись виходячи з виплат за останні 2 календарних місяців роботи позивача (березень квітень 2019 року).

Відповідно до довідки грошове забезпечення позивача у період березень квітень 2019 року склало 19 975,50 грн (по 9 987,75 грн за кожен місяць).

Розмір середньомісячного заробітку позивача за вказані місяці склав 9 987,75 грн (9 987,75 грн + 9 987,75 грн / 2).

Загальне число календарних днів у березні квітні 2019 року склало 61 день.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача за цей період складає 327,47 грн (9 987,75 грн : 30,5).

Загальна кількість календарних днів за період з 1 червня 2019 року по 29 квітня 2021 року (час затримки розрахунку при звільненні) склала 699 днів (включаючи день розрахунку).

Сума середнього заробітку (грошового забезпечення) і зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні склала 228 901,53 грн: 327,47 грн * 699 днів.

Разом із цим суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 та зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, ухвалив постанову у справі № 480/3105/19 (провадження № К/9901/5696/20), в якій зазначив, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з наказу № 260-ОС від 31 травня 2019 року та розрахункового листа позивача за червень 2019 року, після звільнення позивача йому було нараховано до сплати 44 039,53 грн, в тому числі: винагорода за участь в ООС 4 500,00 грн, грошова компенсація за 13 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік в розмірі 4 328,03 грн, грошова компенсація за 70 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік в розмірі 23 304,75 грн, доплата за бойові чергування в розмірі 704,00 грн, допомога на оздоровлення в розмірі 9 987,75 грн, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань в розмірі 1 215,00 грн (а.с. 133).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 січня 2021 року по справі № 200/8241/20-а встановлено неправомірність не виплати позивачу при звільненні індексації в розмірі 109 878,69 грн (а.с. 19-24).

Отже, позивачу у зв`язку зі звільненням підлягало до виплати 153 918,22 грн (44 039,53 грн + 109 878,69 грн).

Сума невиплаченої позивачу індексації (109 878,69 грн) становить 71,39 % від загальної суми, що підлягала до виплати позивачеві (153 918,22 грн).

З врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, сума середнього заробітку позивачу за час затримки розрахунку при звільненні складає 163 412,80 грн (71,39% від 228 901,53 грн).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц (п. 91), при визначенні розміру відшкодування, визначеного ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати також: період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення із вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як встановлено судом на підставі, зокрема, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2049 року у справі № 200/9297/19-а та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2049 року у справі № 200/9297/19-а, позивач звертався з позовами щодо нарахування та виплати у належному розмірі індексації грошового забезпечення двічі, в обох випадках без тривалих затримок - спочатку після звільнення, потім після отримання частини індексації на виконання першого судового рішення (а.с. 11-24).

Також судовим рішенням від 20 грудня 2049 року № 200/9297/19-а встановлено, що на виконання першого судового рішення 15 квітня 2020 року у зв`язку із не виконанням його відповідачем у добровільному порядку, було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 200/9297/19-а про нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 17 серпня 2015 року по 31 травня 2019 року, впродовж якого на відповідача накладались штрафи за не виконання судового рішення. У вересні 2020 року зазначене виконавче провадження було закрито (а.с. 19-24).

У вересні 2020 року позивач, будучи не згодним із належністю виконання рішення суду від 20 грудня 2019 року у справі № 200/9297/19-а, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із новим позовом, за наслідком якого було прийнято рішення у справі № 200/8241/20-а від 14 січня 2021 року.

29 квітня 2021 року позивачу було перераховано відповідачем на виконання судового рішення від 14 січня 2021 року визначену у рішенні суму індексації (без врахуванням податків та зборів).

У зв`язку із тим, що при нарахуванні та виплаті позивачу заборгованості з індексації відповідач не нарахував середній заробіток за час затримки виплати цієї індексації, позивач 11 травня 2021 року звернувся до суду із даним позовом.

Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для подальшого зменшення розміру середнього заробітку, розрахованого судом з врахуванням висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Як наслідок, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 1 червня 2019 року по 29 квітня 2021 року в розмірі 163 412,80 грн.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суми компенсації втрати частини доходів у розмірі 9 803,76 грн у зв`язку із порушенням строків виплати індексації, суд зазначає наступне.

Статею 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі Порядок № 159).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Частиною 2 ст. 2 Закону № 2050-ІІІ (в редакції, яка діє з 26 лютого 2021 року) визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення), сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Відповідно до редакції вказаної статті, яка діяла до 26 лютого 2021 року), компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Як вже зазначалось судом, індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є однією із основних державних гарантій. При цьому індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру.

Отже, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення, про що неодноразово висловлювався Верховний Суд, в тому числі у постановах від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/17, від 16 квітня 2020 року у справі №822/3307/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 815/2590/18.

Також суд зазначає, що у пункті 3 Порядку № 159 (в редакції, чинній як з 14 квітня 2021 року так і до 14 квітня 2021 року) прямо зазначено, що компенсації підлягають грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і які не мають разового характеру, разом із сумою індексації: у редакції, чинній до 14 квітня про це зазначено у першому абзаці цього пункту, у чинній редакції у шостому абзаці.

Як наслідок, заперечення відповідача з приводу не передбачення Порядком № 159 проведення компенсації нарахованої індексації грошового забезпечення судом відхиляються.

Отже, і станом на час розгляду даної справи і станом на час виникнення спірних правовідносин, компенсації відповідно до приписів Закону № 2050-ІІІ підлягає також і несвоєчасно сплачена індексація грошового забезпечення.

Згідно з ст. 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Аналогічні приписи містяться і у 5 Порядку № 159, в якому зазначено, що сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Отже, розрахунок та виплата компенсація здійснюється одночасно при виплаті заборгованості.

Відповідна позиція висловлена Верховним Судом у постановах цього суду від 6 лютого 2018 року у справі № 681/423/15-а, від 20 лютого 2018 року у справі № 522/5664/17, від 21 червня 2018 року по справі № 523/1127/17.

Як встановлено судом, виплата позивачу донарахованої на виконання Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року по справі № 0540/9212/18 пенсії за період з 17 квітня 2008 року по 30 жовтня 2017 року відбулась 29 квітня 2021 року.

Отже, у позивача виникло право на отримання компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків виплати індексації, а у відповідача виник обов`язок здійснити таке нарахування та виплату.

Разом із цим суд зауважує, що і Закон № 2050-ІІІ і Порядок № 159 покладають обов`язок щодо нарахування компенсації на працедавця.

Як наслідок, в даному випадку має місце протиправна бездіяльність відповідача в частині не нарахування та, відповідно, не виплати позивачу компенсації на суму донарахованої суми індексації.

Згідно ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Відповідно до п. 4 ч. 2 цієї ж статті у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 4 наведеної статті у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи встановлену судом бездіяльність відповідача з приводу не виконання законних приписів щодо нарахування та виплати компенсації несвоєчасно нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде визнати таку бездіяльність протиправною та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Згідно ч. 2 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому в силу вимог ст. 139 КАС України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2-4, 9, 12, 72-78, 139, 244-246, 256, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Матвійчука Дениса Валентиновича до Військової частини № 9937 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення компенсації задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини № 9937 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Стягнути з Військової частини № 9937 (, зареєстроване місцезнаходження: 87521, Донецька область м. Маріуполь, вул. Гагаріна, 150-А) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: 87557, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Київська, буд. 92, кв. 41) середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 1 червня 2019 року по 29 квітня 2021 року в розмірі 163 412 (сто шістдесят три тисячі чотириста дванадцять) грн 80 коп.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини № 9937 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з травня 2019 року по березень 2021 року.

Зобов`язати Військову частину № НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з травня 2019 року по березень 2021 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна