Справа № 120/16773/21-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2022-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 червня 2022 р. Справа № 120/16773/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Відділу "Центр надання адміністративних послуг та Державної реєстрації" виконавчого комітету Гайсинської міської ради Богачука Віталія Дмитровича про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до державного реєстратора прав на нерухоме майно Відділу «Центр надання адміністративних послуг та Державної реєстрації» виконавчого комітету Гайсинської міської ради Богачука Віталія Дмитровича (далі державний реєстратор, відповідач) із позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень 61285078 від 01.11.2021 р. ;

- провести державну реєстрацію прав на підставі заяви поданої 28.10.2021 р. за реєстраційним номером 48332363.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що державний реєстратор безпідставно відмовив в реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки останній не уповноважений на здійснення перевірок вже переданих у власність земельних ділянок. При цьому, перевірка на наявність у позивача права на безоплатну приватизацію на певний вид використання здійснюється на етапі надання дозволу і затвердження документації по земельній ділянці.

Ухвалою від 01.12.2021 р. відкрито провадження у справі та призначено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

28.12.2021 р. надійшов відзив, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову вказуючи на те, що у 2015 році за позивачем вже зареєстровано право власності на земельну ділянку за видом цільового використання для будівництва та обслуговування житлового будинку.

01.03.2022 р. , 04.04.2022 р., 19.05.2022 р. ухвалами суду витребовувались додаткові докази.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив наступне.

21.01.2021 р. рішенням Гайсинської міської ради №43 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0297, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0170.

У зв`язку із чим, 28.10.2021 р. ОСОБА_1 звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0297, що знаходиться по АДРЕСА_1 із кадастровим номером :02:002:0170.

За наслідком розгляду поданої заяви державним реєстратором прав на нерухоме майно Відділу «Центр надання адміністративних послуг та Державної реєстрації » виконавчого комітету Гайсинської міської ради Богачуком Віталієм Дмитровичем прийнято рішення № 61285078 від 01.11.2021 р., яким відмовлено в реєстрації права власності. Рішення мотивовано тим, що за ОСОБА_1 вже зареєстровано на праві власності земельну ділянку за заявленим видом цільового використання 2015 р. за реєстраційним номером 08.

Не погоджуючись із цим рішенням, позивач звернувся до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, регламентуються Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі Закон № 1952-IV).

В розумінні статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

Згідно положень статті 5 Закону № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Стаття 9 Закону № 1952-IV визначає, що до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить: забезпечення: проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та зберігання реєстраційних справ, здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Згідно статті 18 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Положеннями статті 24 Закону № 1952-IV визначено підстави для відмови в державній реєстрації прав, а саме:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;

12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці;

13) відсутність згоди заставодержателя (іпотекодержателя) на дострокове припинення дії договору емфітевзису, суперфіцію щодо державної реєстрації припинення таких прав, що перебувають у заставі (іпотеці).

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.

Суд акцентує увагу, що згідно ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

- відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;

- відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;

- відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах;

- наявність обтяжень прав на нерухоме майно;

- наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Із процитованого видно, що відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями встановллюється шляхом визначення відповідності обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом і повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав та наявністю обтяжень прав на нерухоме майно і факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Згідно статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі:

1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;

2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;

5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;

6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;

7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;

8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;

9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;

11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;

12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;

13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;

13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності;

13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";

14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Стаття 28 Закону № 1952-IV визначає, що рішення органів державної влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або користування (постійне користування, оренду, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) можуть прийматися за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на таку земельну ділянку в Державному реєстрі прав.

Державна реєстрація права власності на земельні ділянки державної чи комунальної власності проводиться з обов`язковим урахуванням пунктів 3 та 4 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності".

Так, судом встановлено, що до державного реєстратора звернувся ОСОБА_1 та надав рішення Гайсинської міської ради №43 від 21.01.2021 р., яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та передано у власність земельну ділянку площею 0,0297 , що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0170.

При цьому, як видно із витягу з Державного земельного кадастру на земельну ділянку із кадастровим номером :02:002:0170 відсутні обтяження.

Також згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 01.11.2021 р. така не містить не відповідності відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав відомостям, які містяться у поданих позивачем документах.

При цьому, у спірному рішенні не наведено критеріїв невідповідності визначених ст. 10 Закону № 1952-IV.

Стосовно доводів відповідача стосовно того, що за ОСОБА_1 вже зареєстровано на праві власності земельну ділянку за заявленим видом цільового використання 2015 р. за реєстраційним номером 08, як наслідок, існує не відповідність вимогам закону/суперечність між заявленими та вже зареєстрованими правами, то тут суд вказує наступне.

Так, згідно статті 120 ЗКУ у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Стаття 118 ЗК України визначає, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.

Суд акцентує увагу, що ОСОБА_1 згідно свідоцтва №1608 від 10.06.1982 р. набув право власності на жилий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_2 , що і стало підставою для надання дозволу згідно рішення Гайсинської міської ради від 20.11.2009 р. на замовлення технічної документації.

В подальшому, 21.01.2021 р. рішенням Гайсинської міської ради №43 затверджено технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та передано у власність земельну ділянку площею 0,0297 , що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0170.

Позивачу надано відповідний дозвіл та прийнято рішення про передачу у власність земельної ділянки площею 0,0297 , що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0170 через придбання житлового будинку, про що зазначено в пункті 4 рішення Гайсинської міської ради від 20.11.2009 р. Це не суперечить нормам чинного законодавства.

Також суд вказує й на те, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно,Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 01.11.2021 р., право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :04:0004:0133, яка має цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності, що не може свідчити про те, що дана земельна ділянка передана безоплатно у власність.

Більш того, суд акцентує увагу, що ухвалами витребовувались документи щодо надання дозволу на розробку проекту/технічної документації та її затвердження щодо земельної ділянки :04:0004:0133 переданої у власність ОСОБА_1 , однак згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 30.05.2022 р. така відсутня.

Окремо суд вказує, що в прохальній частині позову допущена описка в реєстраційному номері заяви, зокрема вказано 48332363 замість 48732363 . Відтак, слід вважати вірним реєстраційний номер заяви позивача 48732363.

За таких обставин, враховуючи вищепроцитоване, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим надаючи оцінку вимозі стосовно зобов`язання провести державну реєстрацію прав на підставі заяви поданої ОСОБА_1 28.10.2021 р. за реєстраційним номером 48732363, суд вказує наступне.

Як вже зазначалось вище, саме державний реєстратор розглядає заяву та аналізуючи пакет доданих до неї документів реєструє чи відмовляє в реєстрації .

У межах цієї справи оцінка правомірності відмови стосувалася лише тих мотивів, які наведено у оскаржуваному рішенні.

Повноваження щодо перевірки відповідності звернення щодо реєстрації, як зазначалось вище, належить виключно до компетенції державного реєстратора.

При цьому, судом не встановлено та не було предметом дослідження, що для прийняття рішення виконано всі умови, визначені законом.

Оскільки саме до повноважень відповідного державного реєстратора віднесено вирішення питання щодо реєстрації речових прав. Відтак, такі повноваження є дискреційними, тобто такими, які дають можливість на власний розсуд суб`єкту владних повноважень визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених нормативно-правовим актом.

Дискреційні повноваження, насамперед, це сукупність прав і обов`язків державних органів, їх посадових та службових осіб, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених проектом акта.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням дискреційних повноважень є закон і справедливість.

За таких обставин, враховуючи, що законодавець чітко визначив порядок для реєстрації речових прав, суд вважає, що відсутні підстави без дотримання такої процедури зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати наперед визначене рішення та фактично підміняти державний орган. А тому в досліджуваній частині позов задоволенню не підлягає.

Разом з тим, згідно частини четвертої 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Як вже встановлено судом та зазначалось вище, рішення, яким відмовлено позивачеві в реєстрації є протиправним та підлягає скасуванню.

Відтак, суд вважає необхідним зобов`язати суб`єкта владних повноважень повторно розглянути заяву позивача про реєстрації та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведену норму, витрати понесені позивачем у даній справі в сумі 908 грн. судового збору підлягають відшкодуванню частково у розмірі 454 грн. (1/2 задоволених вимог).

Що стосується процесуального питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то суд при його вирішенні керується наступними мотивами.

Відповідно до положень статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 вказаного Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації сторін, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інші витрати, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 12.11.2021 року, акт здачі - прийому згідно вказаного договору від 14.02.2022 року, що містить перелік (опис) наданих послуг, а також квитанція від 12.11.2021 р., що підтверджує оплату у розмірі 5000, грн. за надані послуги.

Як видно з матеріалів справи, 12.11.2021 року між позивачем та адвокатом Катричом П.С. укладено договір про надання правничої допомоги. Предметом договору є надання усних і письмових консультацій , написання позовної заяви щодо оформлення клієнтом права власності на земельну ділянку із кадастровим номером :02:002:0170.

Згідно висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 09.04.2019 р. по справі № 826/2689/15, надання належних та допустимих доказів на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з вчиненням окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а також часу, витраченого на підготовку позовної заяви та інших процесуальних документів, з урахуванням тривалості розгляду справи, є підставою для задоволення вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Доказом понесення витрат позивача на правничу допомогу є квитанція від 12.11.2021 р., за якою позивач сплатив гонорар у розмірі 5000 грн., на виконання умов договору від 12.11.2021 року.

Проаналізувавши розрахунок витрат на надання правової допомоги та враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд вважає розмір витрат на оплату послуг адвоката у даній адміністративній справі співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони.

Відтак, витрати на правничу допомогу понесені позивачем підлягають відшкодуванню частково пропорційно задоволеним вимогам (1/2) в розмірі 2500 грн .

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Відділу «Центр надання адміністративних послуг та Державної реєстрації »виконавчого комітету Гайсинської міської ради Богачука Віталія Дмитровича про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень 61285078 від 01.11.2021 р.

Зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Відділу «Центр надання адміністративних послуг та Державної реєстрації »виконавчого комітету Гайсинської міської ради Богачука Віталія Дмитровича розглянути повторно заяву ОСОБА_1 датовану 28.10.2021 р. за реєстраційним номером 48732363 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_1 ) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500 грн. ( дві тисячі п`ятсот гривень) та судовий збір в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок ) за рахунок бюджетних асигнувань державного реєстратора прав на нерухоме майно Відділу «Центр надання адміністративних послуг та Державної реєстрації »виконавчого комітету Гайсинської міської ради Богачука Віталія Дмитровича (2-й провулок Високовича, буд.2, м. Гайсин, Вінницька область).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_1 ).

Відповідач:державний реєстратор прав на нерухоме майно Відділу «Центр надання адміністративних послуг та Державної реєстрації »виконавчого комітету Гайсинської міської ради Богачука Віталія Дмитровича (2-й провулок Високовича, буд.2, м. Гайсин, Вінницька область).

Повний текст рішення сформовано: 15.06.2022 р.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна