Справа № 600/3493/21-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2022-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/3493/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Анісімов Олег Валерійович

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

14 червня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Полотнянка Ю.П. Граб Л.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 06 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки).

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 06 січня 2022 року позов задоволено, а саме:

- визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Чернівецькій області №Ф-401/26155-55 від 24.06.2019 року про сплату боргу (недоїмки) в сумі 21030,90 грн;

- визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Чернівецькій області №Ф-26155-55 від 19.04.2021 року про сплату боргу (недоїмки) в сумі 37788,74 грн;

- зобов`язано Головне управління ДПС у Чернівецькій області виключити з інтегрованої картки платника податків заборгованість (недоїмку) ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску як фізичної особи-підприємця;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого згідно квитанції № від 03.08.2021 року судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Відповідач зазначив, що ОСОБА_1 15.12.2000 р. зареєстрована як фізична особа-підприємець., номер державної реєстрації: НОМЕР_1 , заяву про припинення підприємницької діяльності до податкового органу не подавала. А відтак, апелянт вважає, що ним правомірно були прийняті вимоги про сплату боргу №Ф-26155-55 від 19.04.2021 р., №Ф-401/26155-55 від 24.06.2019 р.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив наведені доводи апеляційної скарги, зазначивши про їх необґрунтованість та повне спростування в ході розгляду даної справи судом першої інстанції. Так, ОСОБА_1 посилається на те, що вона з 2004 року не здійснювала підприємницької діяльності, а у зв`язку із тим, що нею не підтверджено статус фізичної особи - підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань», тому наведене виключає можливість законного ведення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що посадовими особами ГУ ДПС у Чернівецькій області винесено вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-401/26155-55 від 24.06.2019 року та №Ф-26155-55 від 19.04.2021 року, якими позивачу нараховано недоїмку по єдиному соціальному внеску.

Зазначені вимоги сформовані відповідачем на підставі того, що позивач, згідно реєстраційних даних контролюючого органу з 15.12.2000 року по теперішній час перебуває на обліку податкового органу як фізична особа-підприємець. За таких підстав, на переконання відповідача, позивач зобов`язана своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

З даними вимогами відповідача позивач не згідна повністю та вважає, що вони підлягають скасуванню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваних позивачем вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Так, до 01 січня 2004 року загальні правові, економічні та соціальні засади здійснення підприємницької діяльності (підприємництва) громадянами та юридичними особами на території України визначалися Законом України від 7 лютого 1991 року №698-XII "Про підприємництво" (далі - Закон №698-XII).

Вказаний Закон втратив чинність з 1 січня 2004 року на підставі пункту 2 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, прийнятого Законом України від 16 січня 2003 року №436-IV.

Водночас, 01 липня 2004 року набрав чинності Закон України від 15 травня 2003 року №755-VI Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - Закон №755-VI). Згідно з преамбулою цей Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до статті 3 Закону №755-VI (тут і надалі - в редакції станом на 01 липня 2004 року) дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб-підприємців.

Статтею 4 Закону №755-VI визначено, що державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - це засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, здійснюється шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - автоматизованої системи збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до статті 5 Закону №755-VI державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців проводиться державним реєстратором виключно у виконавчому комітеті міської ради міста обласного значення або у районній, районній у містах Києві та Севастополі державній адміністрації за місцезнаходженням юридичної особи або за місцем проживання фізичної особи-підприємця.

Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру (стаття 16 Закону №755-VI).

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону №755-VI відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток.

Частина 1 статті 42 Закону №755-VI передбачає, що для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Відповідно до статті 43 Закону №755-VI за відсутності підстав для відмови у проведенні державної реєстрації фізичної особи-підприємця державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця на підставі відомостей реєстраційної картки на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця. Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця є датою державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Крім того, пунктом 2 розділу VIII Прикінцевих положень Закону №755-VI було визначено, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка.

Отже, поняття "фізична особа-підприємець" було введене у законодавство України з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Водночас, частиною 2 статті 50 цього Кодексу передбачалося, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Таким законом власне і став Закон України від 15 травня 2003 року №755-VI "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

З наведеного можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для здійснення підприємницької діяльності фізичними особами, зареєстрованими до 01 січня 2004 року як суб`єкти підприємницької діяльності, було проходження процедури державної реєстрації як фізичної особи-підприємця в Єдиному державному реєстрі. При цьому датою державної реєстрації фізичної особи-підприємця вважалася дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

При цьому, Законом №755-VI не було встановлено обов`язку суб`єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб щодо проходження обов`язкової державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та правових наслідків непроходження такої реєстрації.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що після набрання 01 липня 2004 року чинності Законом №755-VI позивачка автоматично не набула статусу фізичної особи-підприємця в розумінні положень цього Закону, оскільки не вчинила передбачених ним дій для проведення державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі.

1 липня 2010 року прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" №2390-VI (надалі - Закон №2390-VI), який набув чинності 3 березня 2011 року.

Відповідно до підпунктів 2, 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення цього Закону процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Пункт 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI у зв`язку із набранням чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедур припинення юридичних осіб та підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців за їх рішенням від 19 травня 2011 року №3384-VI (надалі - Закон №3384-VI) викладено в наступній редакції: «Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру».

Відповідно до пунктів 7, 8 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців. Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

Пунктом 4 та абзацом 2 пункту 8 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №2390-VI передбачено, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними; за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Підсумовуючи, слід констатувати, що аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку про те, що починаючи з 01 липня 2004 року державна реєстрація фізичної особи-підприємця здійснюється в порядку та на підставах, визначених Законом №755-VI.

Судова колегія вважає, що оскільки позивачка, будучи зареєстрованою як суб`єкт підприємницької діяльності, після набрання чинності цим Законом не пройшла передбачену ним процедуру державної реєстрації, тому відсутні підстави вважати, що вона набула статусу фізичної особи-підприємця. Водночас, положення Закону №755-VI не містять приписів про автоматичне набуття статусу фізичної-особи підприємця громадянами, які були зареєстровані до 01 липня 2004 року як суб`єкти підприємницької діяльності, але не пройшли процедури перереєстрації за новим законом.

Більше того, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2390-VI було встановлено, що свідоцтва про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців старого зразка, видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними через один рік після набрання цим Законом чинності, тобто починаючи з 03 березня 2011 року.

Відтак, видане позивачці у 2000 році свідоцтво про державну реєстрацію суб`єктом підприємницької діяльності в силу вимог згаданого Закону стало недійсним. Отже, на думку суду, з цього часу позивачка втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якого набула до набрання чинності Законом №755-VI, тобто до 01 липня 2004 року.

Наведене спростовує твердження апелянта про те, що у спірний період позивачка вважалася фізичною особою-підприємцем та у зв`язку з цим була зобов`язана сплачувати єдиний внесок. Відтак, оскаржувані вимоги про сплату боргу є протиправними та підлягають скасуванню.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.07.2020 у справі №260/81/19.

Окремо суд звертає увагу на помилковість тверджень відповідача про те, що за даними АІС «Податковий блок» за позивачем рахувалась заборгованість з єдиного внеску у сумі 58819,64 грн., оскільки відповідно до відомостей, вказаних у інтегрованій картці платника за позивачем станом на 31.01.2021 року рахувалася заборгованість по сплаті єдиного соціального внеску у розмірі 37788,74 грн.

Тобто, сума 58819,64 грн. відповідачем визначена шляхом додавання зазначених у оскаржуваних вимогах сум боргу (21030,90 грн +37788,74 грн.), що є принципово невірним.

Сутність винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) полягає у фіксації наявної за особою заборгованості на конкретно визначений час. При цьому, винесення нової вимоги має своїм наслідок поглинання наростаючим підсумком сум боргу згідно попередніх вимог, але а ж ніяк їх сумування.

Також судова колегія погоджується з доводами суду першої інстанції щодо необхідності вийти за межі позовних вимог з метою ефективного захисту прав позивача, зобов`язавши Головне управління ДПС у Чернівецькій області виключити з інтегрованої картки платника податків заборгованість (недоїмку) ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску як фізичної особи-підприємця. При цьому, жодних заперечень з приводу вказаного апеляційна скарга не містить.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час її розгляду, а відтак, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 06 січня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Полотнянко Ю.П. Граб Л.С.