Справа № 826/12807/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2022-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 червня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Федотова І.В.,

Коротких А.Ю.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Домінант» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.09.2021 у справі за адміністративним позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Домінант» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 21.05.2018 №№ , .

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.07.2019 позов задоволено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2019 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.07.2019 скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10.02.2021 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.07.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2019 скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Приймаючи таке рішення, суд касаційної інстанції виходив із того, що обставини порушення позивачем податкової дисципліни залишились нез`ясованими.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.09.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є неправомірними.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Головним управлінням Державної фіскальної служби в м. Києві відповідно до статей 20 77, 82 Податкового кодексу України (далі - ПК) проведено документальну планову виїзну перевірку ТДВ "Страхова компанія "Домінант" з питань дотримання податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, валютного за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2011 по 31.12.2017.

За результатами перевірки складено акт від 27.04.2018 3536/26-15-14-06-02/35850814, згідно висновків якого за позивачем встановлені порушення:

- пункту 44.1, пункту 44.2, пункту 44.3, пункту 44.5 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, підпункту 141.1.2 пункту 141.2 статті 141 ПК, в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 7 064 941, 00 грн., в тому числі за 2015 рік на суму 3 319 270 грн. та завищено податок на прибуток від страхової діяльності на загальну суму 522 974 грн.;

- пункту 2.8 постанови Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", а саме позивачем перевищено встановлений ліміт залишку готівки в касі підприємства на загальну суму 505 210, 18 грн.

На підставі акту перевірки, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 21.05.2018:

- №, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "податок на прибуток страхових організацій, включаючи філіали аналогічних організацій, розташованих на території України" на суму 7 460 277 грн. (за основним платежем 6 541 966, 00 грн., за штрафними санкціями - 918 311 грн.);

- №, яким до позивача застосовано суму штрафних санкцій за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності в розмірі 463 702, 06 грн.

Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що ні до перевірки, ні під час розгляду справи в суді позивачем не надано копій, ковернотів з переліком застрахованих осіб, бордеро, регістрів бухгалтерського обліку, платіжних документів, інших первинних бухгалтерських документів, що підтверджують адміністративні витрати, інші витрати, інші операційні витрати.

Також суд вказав, що доказів на спростування висновків перевірки про тримання позивачем у позаробочий час у касі готівки у межах, що перевищує встановлений ліміт, позивачем не надано.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 21.05.2018 №.

Згідно підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи;

Згідно частини першої статті 979 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до частини першої статті 986 ЦК за згодою страхувальника предмет договору страхування може бути застрахований за одним договором страхування кількома страховиками (співстрахування) з визначенням прав та обов`язків кожного із страховиків.

Статтею 987 ЦК передбачено, що за договором перестрахування страховик, який уклав договір страхування, страхує в іншого страховика (перестраховика) ризик виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником.

Страховик, який уклав договір перестрахування, залишається відповідальним перед страхувальником у повному обсязі відповідно до договору страхування.

Згідно пункту 141.1.2 статті 141 ПК об`єкт оподаткування страховика, до якого застосовується ставка, визначена відповідно до підпунктів 136.2.1 та 136.2.2 пункту 136.2 статті 136 цього Кодексу, розраховується як сума страхових платежів, страхових внесків, страхових премій, нарахованих за договорами страхування і співстрахування. При цьому страхові платежі, страхові внески, страхові премії за договорами співстрахування включаються до складу об`єкта оподаткування страховика тільки в розмірі його частки страхової премії, передбаченої договором співстрахування.

Як вбачається з акту перевірки та було встановлено судом першої інстанції, позивач є перестраховиком, за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 ним задекларовано в рядку 01 декларації «Дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку» в сумі 37 626 745 грн.

Окрім того, як вбачається з акту перевірки, позивачем відповідно до оборотно-сальдових відомостей, звіту про фінансові результати за 2015-2017 роки позивачем сформовані витрати на суму 18 885 663 грн, до яких увійшли адміністративні витрати, інші витрати та інші операційні витрати, при тому, що витрати на заробітну плату за цей період склали 343 497 грн.

З метою отримання інформації щодо сформованих сум податкової звітності, у ході проведення перевірки, відповідачем надавалися позивачу письмові запити, у яких, окрім іншого, відповідач просив надати до перевірки договори страхування, перестрахування, банківські виписки.

На вказані запити позивачем надавалися документи згідно супровідних листів. Проте, ідентифікувати такі документи не є можливим, оскільки у супровідних листах не визначено їх переліку, а зазначено лише загальну кількість аркушів.

Згідно наявного в матеріалах справи акту відповідача від 18.04.2018 №363 вимоги контролюючого органу позивачем у повній мірі виконані не були. Також у вказаному акті наведений перелік документів: генеральний договір про співпрацю в галузі факультативного перестрахування, договір надання посередницьких послуг у перестрахуванні, договори про загальні умови факультативного перестрахування та конвер-ноти, бордео до них, договори перестрахування (конвер-нот), договори облігаторного перестрахування, картки рахунку 311, 313, накопичувальні відомості, банківські виписки.

У свою чергу, як зазначає відповідач, позивачем не були надані відповідні договори страхування, а також конвер-ноти, бордео, платіжні документи до цих договорів. Матеріали справи не містять доказів спростування цих обставин.

Позивачем було надано до суду першої інстанції копії договорів добровільного страхування, страхових сертифікатів, договорів квотного облігаторного перестрахування, виписки по рахунку. Інші документи, що вказані в акті відповідача від 18.04.2018 до суду надані не були.

У світлі викладеного, колегія суддів звертає увагу, що з наявних в матеріалах справи доказів неможливо встановити відношення наданих до суду договорів страхування до договорів перестрахування, які надані до суду, оскільки відповідних бордео позивачем не надано.

Оцінку іншим документам, які вказані у акті відповідача від 18.04.2018 №363 суд також не взмозі надати, з огляду на їх відсутність. Проте, наведене не спростовує факту відсутності доказів надання позивачем запитуваних відповідачем договорів страхування, а також конвер-нотів та бордео до них.

На переконання колегії суддів, формування сум податкової звітності на підставі договорів перестрахування за відсутності первинних договорів страхування та доказів їх взаємов`язку (бордео, конвер-ноти), не є обґрунтованим та правомірним.

З огляду на викладене вище, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що окремі документи були надані відповідачу, проте проігноровані ним.

Крім того, як вірно вказав суд першої інстанції, позивачем ні до перевірки, ні під час розгляду справи не надано первинних бухгалтерських документів, що підтверджують адміністративні витрати, інші витрати, інші операційні витрати, вартість яких врахована при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток. Відповідних документів не надано також і до суду апеляційної інстанції.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК. Так, згідно з положеннями пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (далі - Закон №996-XIV).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

При цьому, варто звернути увагу, що одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону №996-XIV). У відповідності до зазначеного принципу, неважливо яку операцію було оформлено документально, значення має виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення операції, відмінної від тої, яка реально відбулася, не дає права особі обліковувати таку операцію, натомість обліку підлягає та операція, яка фактично відбулася.

Відповідно до статті 1 Закону №996-XIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до пунктів 85.2, 85.4 статті 85 ПК платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

При проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

Відповідний запит на отримання копій документів повинен бути поданий посадовою (службовою) особою контролюючого органу не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки.

Відтак, платник податку, щодо якого проводиться перевірка, з моменту її початку зобов`язаний пред`явити посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок платника податку не залежить від подання йому відповідного запиту контролюючого органу.

У свою чергу, контролюючий орган вправі отримати від платника податку копії певних документів, подавши про це відповідний запит пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки.

Подання запитів пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки позивач вважає неправомірним.

Проте, колегія суддів наголошує на тому, що вказані запити не стосувалися надання саме копій документів, а тому застосування у даному випадку положень пункту 85.4 статті 85 ПК є безпідставним. Позивач, згідно викладених вище норм, мав обов`язок з надання таких документів, починаючи з дня початку перевірки.

Також суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що скаржник не наводить спростувань допущеного ним податкового правопорушення в частині недотримання, окрім іншого, вимог підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК, а його доводи зводяться фактично виключно до обставин та порядку надання/ненадання первинних документів перевіряючим.

У зв`язку із викладеним, у колегії суддів відсутні підстави вважати помилковим висновок відповідача про порушення позивачем пункту 44.1, пункту 44.2, пункту 44.3, пункту 44.5 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, підпункту 141.1.2 пункту 141.2 статті 141 ПК, у результаті заниження податку на прибуток за 2015-2017 роки на суму 7 064 941 грн.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 21.05.2018 №.

Відповідно до пункту 2.8 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 (далі - Положення) підприємства можуть тримати в позаробочий час у своїх касах готівкову виручку (готівку) у межах, що не перевищують установлений ліміт каси. Готівкова виручка (готівка), що перевищує встановлений ліміт каси, обов`язково здається до банків для її зарахування на банківські рахунки. Відокремлені підрозділи підприємств - юридичних осіб можуть здавати готівкову виручку (готівку) безпосередньо до кас таких юридичних осіб або до будь-якого банку для її переказу і зарахування на банківські рахунки зазначених юридичних осіб.

За відсутності банків готівкова виручка (готівка) для переказу на банківські рахунки підприємства (підприємця) може здаватися до операторів поштового зв`язку та небанківських фінансових установ, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів без відкриття рахунку.

Здавання готівкової виручки (готівки) здійснюється самостійно (у тому числі із застосуванням платіжних пристроїв та через пункти приймання готівки) або через відповідні служби, яким згідно із законодавством надано право на перевезення валютних цінностей та інкасацію коштів.

Здавання готівкової виручки (готівки) може здійснюватися для зарахування на будь-який банківський рахунок підприємства (підприємця) на його вибір.

Згідно пунктів 1.2, 5,8 Положення ліміт залишку готівки в касі (далі - ліміт каси) - граничний розмір суми готівки, що може залишатися в касі в позаробочий час.

Якщо підприємством ліміт каси не встановлено (незалежно від причин такого невстановлення), то ліміт такої каси вважається нульовим. У цьому разі вся готівка, що перебуває в його касі на кінець робочого дня і не здана підприємством відповідно до вимог цього Положення, вважається понадлімітною.

Як вбачається з матеріалів справи та чого не заперечено учасниками справи, протягом спірного періоду позивачем ліміт залишку готівки в касі не встановлювався, а відтак вся готівка, що перебуває в його касі на кінець робочого мала бути здана підприємством, а в інакшому випадку, така готівка вважається понадлімітною.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем допускалося тримання у позаробочий час у касі готівки у межах, що перевищує встановлений ліміт (0) в сумі 505 210.18 грн. Зокрема, згідно сторінок касової книги за період з 21.04.2015 по 16.10.2017 позивачем отримано готівкові кошти з банку та повернення з підзвіту, вищезазначені готівкові кошти знаходились у касі позивача до 16.10.2015, до обслуговуючого банку готівка не здавалась.

Позивач в апеляційній скарзі не наводить належних спростувань наведеним обставинам, не вказує про помилковість висновків відповідача.

У свою чергу, скаржник вказує, що відповідачем не надано до суду копій сторінок касової книги позивача. Проте, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що така касова книга знаходиться у віданні саме позивача, який не позбавлений в силу частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) доводити свою позицію та вимоги даними цієї книги, надавши її або ж її копію до суду.

Саме лише посилання на тлумачення зворотної дії закону у часі, обов`язок доказування податкового органу, принципи належного урядування та правової визначеності, не є свідченням відсутності у діях позивача складу податкового правопорушення та протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Окрім того, як вказав Верховний Суд у постанові від 02.02.2021 по справі № 826/13307/17 та обставина, що станом на час апеляційного перегляду справи Указ №436/95 втратив чинність не виключає встановлену ним відповідальність за правопорушення, які були вчинені під час його дії. Конституційний принцип зворотної дії закону у часі не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Домінант» залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.09.2021 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя І.В. Федотов

Суддя А.Ю. Коротких

Повний текст постанови складений 13.06.2022.