Справа № ЗД/380/5/22
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2022-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 рокуЛьвівСправа № ЗД/380/5/22 пров. № А/857/6431/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ніколіна В.В., Гінди О.М.,

за участю секретаря судового засідання Рибачука А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року про забезпечення позову (головуючий суддя Коморний О.І., м. Львів) по справі за заявою ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державне підприємство «Національні інформаційні системи» про забезпечення позову,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції до Міністерства юстиції України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державне підприємство «Національні інформаційні системи» з заявою про забезпечення позову, в якій просив зупинити дію пункту 1 наказу Міністерства юстиції України від 25.01.2022 за №229/5 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 » до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року заяву задоволено. Зупинено дію пункту 1 наказу Міністерства юстиції України від 25.01.2022 за №229/5 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 » до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Не погодившись з таким рішення суду першої інстанції, Міністерство юстиції України оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано всіх обставин, що мають значення для справи, просить скасувати таку ухвалу та прийняти нову якою відмовити у задоволенні заяви.

В апеляційній скарзі зазначає, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Відповідно до приписів статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Однак, виходячи з системного тлумачення зазначених положень вбачається, що застосування заходів забезпечення позову можливе лише у випадку існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або якщо захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. При цьому, небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача має бути очевидною.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу: наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до абзацу другого пункту 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного України від 06.03.2008 № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача у справі, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення суб`єкта владних повноважень.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду від 29.09.2016 № 14 «Про узагальнення практики застосування адміністративними судами першої інстанції глав 1-4 розділу III Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду та вирішення адміністративних справ», звернуто увагу суддів, зокрема на те, що спостерігаються випадки безпідставного застосування забезпечення адміністративного позову або фактичне вирішення спірної поведінки суб`єкта правовідносин шляхом прийняття рішення про забезпечення адміністративного позову.

Проаналізувавши зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції про вжиття заходів забезпечення позову, можна стверджувати, що:

1) позивачем не наведено існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам до прийняття у справі судового рішення, викладені аргументи не підтверджені жодними документарними доказами;

2) не обґрунтовано про існування обставин, які б унеможливили захист прав та інтересів позивача без вжиття заходів забезпечення позову, або ускладнювали б відновлення таких прав та інтересів при виконанні судового рішення у межах заявлених позовних Вимог;

3) в оскаржуваній ухвалі відсутні докази, мотиви якими суд обґрунтовує свої висновки про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Водночас, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі посилається па безпідставні аргументи викладені заявником у заяві, що стало наслідком її задоволення (звертаємо увагу суду не докази, а аргументи, викладені лише у тексті заяви та не підтверджені жодними належними доказами) про те, що державним реєстратором проводиться не лише реєстрація прав на нерухоме майно, а також і прийом заяв для проведення такої реєстрації, проте у зв`язку із блокуванням доступу до реєстру, державний реєстратор позбавлений можливості виконувати свою роботу.

З огляду на викладене, у випадку звернення заявника із вимогою про вжиття заходів забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення із такою вимогою та надати відповідні докази, які б підтверджували факт існування реальної загрози порушення його правам, свободам та інтересам.

З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.06.2018 у справі 826/9263/17 викладена правова позиція, яка зводиться до того, що підстави щодо наявності очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у колісному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Однак, позивачем не наведено та не надано жодних належних доказів того, що невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення або ж ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. Не надано також жодних доказів і на підтвердження аргументів позивача викладених у своїй заяві та прийнятих до уваги судом без будь-яких підтверджуючих документів. Наведені ж аргументи є недоведеними та їй містять, даних, які. б свідчили-про існування підстав для вжиття судом заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1). зупиненням, дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;. 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно з частиною другою статті 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен ураховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим позовним вимогам, безпосередньо пов`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі. Однак, застосовуючи такий інститут, необхідно перш за все враховувати його мету та запобігати вирішенню спору у справі шляхом задоволення заяви про забезпечення позову.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог і бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Міністерство юстиції України має право на застосування заходу адміністративного примусу у вигляді тимчасового блокування державному реєстратору доступу до реєстру, а оскаржуваною ухвалою, фактично вирішено спір по суті заявлених позовних вимог, що не узгоджується з метою застосування правового інституту забезпечення позову.

Забезпечення позову, шляхом зупинення дії наказу в частині блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно може вважатися вирішенням спору, оскільки державний реєстратор в подальшому здійснює діяльність у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, незважаючи на те, що оскаржуваний наказ, дія якого спірним судовим рішенням зупинена, був винесений саме з підстав наявних порушень державним реєстратором при вчиненні дій у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Скасування пункту 1 наказу Міністерства юстиції України від 25.01.2022 № 229/5 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора Жирівської сільської ради Пустомитівського району, Львівської області ОСОБА_1 », виданого Міністерством юстиції України в межах повноважень, дія якого обмежена в часі та застосування заходів забезпечення такого позову - виступає зупиненням дії спірного наказу про тимчасове блокування доступу державного- реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що вказує на вирішення частини позовних вимог в адміністративному спорі по суті, з огляду на тимчасовий характер цього наказу відповідача (строк дії - 3 (три) місяці).

Зміст оскаржуваного судового рішення свідчить, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву, не навів жодних обґрунтованих мотивів, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення, в адміністративній справі, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль.

Таким чином, судом фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Вважає, що забезпеченням зазначеного адміністративного позову в такий спосіб суд виходить за межі підстав забезпечення позову, що є неприпустимим.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що шляхом задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову та зупинення дії наказу Міністерства юстиції України від 25.01.2022 №229/5 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 » суд втручається у дискреційні повноваження Міністерства юстиції України.

Більше того, застосування таких заходів забезпечення позову як зупинення дії наказу Міністерства юстиції України від 25.01.2022 № 229/5 суперечить сутності та змісту зазначеного наказу та меті, з якою його було прийнято.

З урахуванням вищенаведеного, вживаючи заходи забезпечення позову у вказаний спосіб до вирішення справи по суті (до встановлення протиправності або правомірності прийняття оскаржуваного наказу) суд фактично усунув всі наслідки, які на його підставі були застосовані до позивача, що у даному випадку є неприпустимим, оскільки порушує принцип рівності сторін, регламентований статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України та є фактичним вирішенням спору по суті.

Міністерство юстиції України вважає помилковими та необгрунтованими доводи суду першої інстанції, що: «...блокування заявнику доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за умови не вирішеного питання про передачу документів, що знаходяться у державного реєстратора, може створити порушення прав третіх осіб, які звернулись до державного реєстратора з метою вчинення реєстраційних дій.

У свою чергу, позивач позбавлений можливості виконувати свої безпосередні службові обов`язки, пов`язані з державною реєстрацією прав».

Позивачем належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення прав третіх осіб, надано не було, так само як і не надано доказів, які б свідчили, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до абзацу 3 частини третьої статті 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі прийняття рішення про тимчасове блокування або анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав Міністерство юстиції України вирішує питання про передачу на розгляд суб`єкту державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, документів, що подані для проведення реєстраційних дій та перебувають на розгляді у відповідного державного реєстратора.

Також, у випадку застосування тимчасового блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав, державні реєстратори не позбавлені права на працю та вони вправі здійснювати діяльність, яка не стосується дій щодо, вчинення державної, реєстрації прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних, фізичних осіб-підприємців, що спростовує доводи стосовно фактичного позбавлення відповідачем можливості отримувати позивачем доходу від своєї професійної діяльності,

Окрім цього, така обставина, як відсутність у спірному наказі № 229/5 від 25.01.2022 відомостей щодо-передачі документів, що подані для проведення реєстраційних дій та перебувають на розгляді у державного реєстратора, не може бути підставою для вжиття заходів забезпечення позову без дослідження конкретних обставин справи.

Спірним наказом відповідача права третіх осіб не порушено, з огляду на положення абзацу 3 частини третьої статті 37-1 Закону.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові від 21.01.2021 у справі №420/4262/19.

Таким чином, до розгляду даної справи но суті, неможливо зробити висновок про очевидну протиправність оскаржуваного наказу Мін`юсту.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що державним реєстратором проводиться не лише реєстрація прав на нерухоме майно, а також і прийом заяв для проведення реєстраційних дій, проте у зв`язку із заблокуванням доступу до реєстру, державний реєстратор позбавлений можливості виконувати свою роботу щодо їх розгляду та прийняття рішень. Зі змісту долученого до матеріалів заяви наказу Міністерства юстиції України від 25.01.2022 №229/5 вбачається, що такий не містить відомостей про вирішення питання щодо передачі документів, що подані для проведення реєстраційних дій та перебувають на розгляді у державного реєстратора.

При цьому, суд покликався на положення абз. 3 ч. 3 ст. 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-ІУ, згідно якого, у разі прийняття рішення про тимчасове блокування або анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав Міністерство юстиції України вирішує питання про передачу на розгляд суб`єкту державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, документів, що подані для проведення реєстраційних дій та перебувають на розгляді у відповідного державного реєстратора.

Оскільки, згідно листа Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області, що державному реєстратору відділу «ЦНАП» Павлишину Н-П. А. в період з 10.01.2022 по 25.01.2022 (до закриття доступу до реєстру) подано 12 заяв про реєстрацію нерухомого майна, то суд першої інстанції вважав, що блокування заявнику доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за умови не вирішеного питання про передачу документів, що знаходяться у державного реєстратора, може створити порушення прав третіх осіб, які звернулись до державного реєстратора з метою вчинення реєстраційних дій. Отже, позивач позбавлений можливості виконувати свої безпосередні службові обов`язки, пов`язані з державною реєстрацією прав.

Крім того, недотримання строків розгляду матеріалів може бути підставою для притягнення заявника до відповідальності за порушення строків розгляду заяв про державну реєстрацію та ініціювання проти нього проваджень про стягнення шкоди.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом зупинення дії пункту 1 наказу Міністерства юстиції України від 25.01.2022 №229/5 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 ».

Також, суд першої інстанції вважав, що зупинення дії наказу до вирішення спору по суті, не порушить прав третіх осіб та забезпечить дотримання справедливого балансу співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову.

Крім того, ухвала про забезпечення позову у цьому випадку не вирішує питання про правомірність наказу, про намір оскаржити який заявляє заявник, а лише тимчасово зупиняє настання негативних наслідків як для заявника до перевірки його правомірності до набрання законної сили судовим рішенням у справі, так і для третіх осіб, документи яких залишилися перебувати у державного реєстратора.

Проте, суд апеляційної інстанції з такими доводами суду першої інстанції не погоджується.

Відповідно до ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені вказаною статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно із ч. 2 ст. 151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

При розгляді заяви про забезпечення адміністративного позову, суд повинен дати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з врахуванням: розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв`язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення позову забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; імовірності виникнення утруднень для виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; наявності зв`язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не приймають участь у розгляді справи.

Крім того, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 826/7496/18, від 14 травня 2020 року у справі №640/20626/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Забезпечення позову є однією із гарантій захисту прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, якщо існує реальна загроза, що відповідач (суб`єкт владних повноважень) всупереч заявленим позовним вимогам може вчиняти певні дії, які стануть перешкодою у виконанні рішення або ефективному захисту, поновленні порушених чи оспорюваних прав позивача.

Суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не наведено існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам до прийняття у справі судового рішення, викладені у заяві доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, заявником не обґрунтовано про існування обставин, які б унеможливили захист прав та інтересів позивача без вжиття заходів забезпечення позову, або ускладнювали б відновлення таких прав та інтересів при виконанні судового рішення у межах заявлених позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що Міністерство юстиції України наділено повноваженнями на застосування заходу адміністративного примусу у вигляді тимчасового блокування державному реєстратору доступу до реєстру.

Відповідно забезпечення позову, шляхом зупинення дії наказу в частині блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно фактично можна вважати вирішенням спору, оскільки державний реєстратор в подальшому здійснює діяльність у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, незважаючи на те, що оскаржуваний наказ, дія якого оскаржуваною ухвалою зупинена, був винесений саме з підстав наявних порушень державним реєстратором при вчиненні дій у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Скасування пункту 1 наказу Міністерства юстиції України від 25.01.2022 № 229/5 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора Жирівської сільської ради Пустомитівського району, Львівської області ОСОБА_1 », виданого Міністерством юстиції України в межах повноважень, дія якого обмежена в часі та застосування заходів забезпечення такого позову - виступає зупиненням дії спірного наказу про тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що вказує на вирішення позовних вимог в адміністративному спорі по суті.

Також, колегія суддів вважає помилковими твердження суду першої інстанції, що блокування заявнику доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за умови не вирішеного питання про передачу документів, що знаходяться у державного реєстратора, може створити порушення прав третіх осіб, які звернулись до державного реєстратора з метою вчинення реєстраційних дій. Крім того, позивач позбавлений можливості виконувати свої безпосередні службові обов`язки, пов`язані з державною реєстрацією прав».

Так відповідно до абзацу 3 частини третьої статті 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі прийняття рішення про тимчасове блокування або анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав Міністерство юстиції України вирішує питання про передачу на розгляд суб`єкту державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, документів, що подані для проведення реєстраційних дій та перебувають на розгляді у відповідного державного реєстратора.

Відсутність у спірному наказі № 229/5 від 25.01.2022 відомостей щодо передачі документів, що подані для проведення реєстраційних дій та перебувають на розгляді у державного реєстратора, не може бути безумовною підставою для вжиття заходів забезпечення позову без дослідження конкретних обставин справи.

Також, у випадку застосування тимчасового блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав, державні реєстратори не позбавлені права на працю та вони вправі здійснювати діяльність, яка не стосується дій щодо, вчинення державної, реєстрації прав на нерухоме майно та державної реєстрації юридичних, фізичних осіб-підприємців, що спростовує доводи стосовно фактичного позбавлення відповідачем можливості отримувати позивачем доходу від своєї професійної діяльності,

Спірним наказом відповідача права третіх осіб не порушено, з огляду на положення абзацу 3 частини третьої статті 37-1 Закону.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові від 21.01.2021 у справі №420/4262/19.

Таким чином, до розгляду даної справи по суті, неможливо зробити висновок про очевидну протиправність оскаржуваного наказу Мін`юсту.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, бо висновки суду не відповідають обставинами справи, судом порушено норми процесуального права, а у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити задовольнити, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року про забезпечення позову по справі №ЗД/380/5/22 - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зупинення дії пункту 1 наказу Міністерства юстиції України від 25.01.2022 за №229/5 «Про результати проведення камеральної перевірки державного реєстратора Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 » до набрання законної сили судовим рішенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді В.В. Ніколін

О.М. Гінда

повний текст складено 16.06.2022