Справа № 554/2687/22
Суддя: Зіненко Ю. В.
Дата ухвалення: 2022-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

єдиний унікальний номер справи 554/2687/22
номер провадження 2-а/546/4/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2022 року місто Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області у складі головуючого судді Зіненка Ю.В., за участю секретаря судового засідання Гудзенко С.В., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Решетилівського сектору Управління державної міграційної служби у Полтавській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, про скасування рішення про примусове повернення в країну походження,-

встановив:

До Решетилівського районного суду Полтавської області звернувся ОСОБА_1 з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на ті обставини, що 23 квітня 2022 року Відповідачем прийнято Рішення № 2 про примусове повернення до країни находження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (далі - Рішення), згідно з яким вирішено: примусово повернути до країни походження або третю країну позивача та зобов`язати залишити територію України у строк до 27.04.2022; заборонити подальший в`їзд в Україну терміном на 3 роки; ознайомити з наслідками невиконання у встановлений термін без поважних причин цього рішення, визначені ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - ЗУ «Про статус іноземців»). Рішення № 2 винесено увечері близько 20 години 00 хвилин 23 квітня 2022 року після затримання позивача на блок-посту під час перевірки автобуса, який слідував з м. Полтава до м. Львів, доставки та допиту ОСОБА_1 у приміщенні Решетилівського відділу поліції. Як зазначено, Рішення № 2 винесено на підставі подання про примусове повернення із забороною в`їзду в Україну позивачу від Головного Управління Національної Поліції у Полтавській області Управління Міграційної Поліції від 23.04.2022. Рішення № 2 складено на 3 аркушах машинописного тексту, у двох примірниках. Відповідачем не було складено протокол про адміністративне правопорушення і позивачу не було дано можливості надання письмових пояснень.

Щодо протоколу №:001656 та постанови № 001652 від 06.04.2022 у позові ОСОБА_1 зазначив, що він пояснив, що з перших днів війни, за власною волею, разом із дружиною ОСОБА_2 звернувся до Управління ДМС України в Полтавській області про те, що строк його перебування в Україні прострочений. Усне звернення позивача було зафіксовано в перший день звернення співробітником у кабінеті № 11, ним були вказані паспортні дані, дата в`їзду в Україну, номер телефону та адреса проживання. Враховуючи, що всі бази були відключені, позивач продовжував приходити щотижня самостійно в УДМС у Полтавській області до 06.04.2022, коли і був складений протокол № 001656 та винесено постанову № 001652. Штраф був сплачений 06.04.2022 у повному розмірі. Щодо місця проживання та підстави для проживання в Україні ОСОБА_1 зазначив, що його дружина ОСОБА_3 народилася в м. Полтава, є громадянкою Росії, має постійну посвідку на проживання з 07.02 2020, має джерело доходів, оскільки є фізичною особою-підприємцем. Син позивача - ОСОБА_4 , уродженець м. Полтава, є громадянином України, фізичною особою-підприємцем, має джерело доходів. ОСОБА_1 проживає на житловій площі, що перебуває у власності рідних. У той же час, позивач не мав і не має особистого житла на території Російської Федерації, або житла, що належить його рідним. Щодо поїздки до м. Львів. ОСОБА_1 зазначив, що на його усні звернення до співробітників третьої особи у березні-квітні цього року , про набуття громадянства України або відмови від громадянства Росії, перехід у статус особи без громадянства позивач не зміг отримати відповіді, оскільки, за словами співробітників, заборона на документування громадян із Росії та Білорусії у період війни, відповідальні співробітники не мали вказівок, як діяти. Усі бази даних були вимкнені. Позивачу пояснили в усній формі, що потрібно чекати до закінчення війни. З метою пошуку законного рішення, син позивача звертався до підрозділів УДМС у Львівській області, нотаріусів, юристів та адвокатів, щоб допомогти ОСОБА_1 вирішити проблему відсутності документів на проживання. Був узгоджений один із варіантів вирішення даної проблеми шляхом складання нотаріальної заяви в м. Львів. Щодо обставин погіршення здоров`я у період поширення коронавірусної інфекції та не застосування адміністративної відповідальності у період карантину ОСОБА_1 зазначив, що він в`їхав до України 21.12.2019. Через місяць розпочалася пандемія, спричинена поширенням СОVID-19, у зв`язку з чим постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2» від 11 березня 2020 року № 211 запроваджено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який був продовжений до 31 серпня 2022 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року № 630 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2». Враховуючи, що позивач проживає з дружиною, обоє перехворіли на КОВІД-19 двічі: у 2020 році, та у жовтні - листопаді 2021 року. Позивач заявив про те, що згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» від 17.03.2020. № 530-ІХ, в період дії карантину не застосовується адміністративна відповідальність для «іноземців, які не змогли виїхати за межі України або не змогли звернутися до територіальних органів/підрозділів Державної міграційної служби України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове/постійне проживання у зв`язку із введенням карантину».

Також, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що у Рішення № 2 вказані недостовірні відомості, що позивач в`їхав 21.12.2019 за паспортним документом № НОМЕР_1 , виданим 05.03.2020 , строком дії до 05.03.2025, оскільки позивач не міг скористатися документом у грудні, що виданий у березні наступного року.

Всупереч вимогам ст. 245 КУпАП, при винесенні Рішення № 2 відповідачем не було враховано наявність обставин для законного перебування та обставин для обґрунтованого зверненням за посвідкою на проживання, а саме: позивач прибув з метою возз`єднання сім`ї - у дружини є постійна посвідка на проживання; наявність власного житла у дружини; позивач має право на набуття громадянства України, оскільки його батьки народилися та проживали в Україні. Також, позивач зазначив, що у Рішенні № 2 необґрунтовано вказано, що ОСОБА_1 ухиляється від виїзду з України, оскільки він: з особистої ініціативи звернувся до УДМС, після чого його притягнули до адміністративної відповідальності; позивач був знятий з автобуса, який прямував за маршрутом м. Полтава-м. Львів у бік державного кордону.

Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що всупереч вимогам ст. 245 КУпАП відповідачем не було враховано пом`якшуючі обставини щодо не звернення за продовженням терміну перебування, спричинені поширенням коронавірусної інфекції. Ці обставини мають значення для обчислення та продовження терміну перебування іноземців на території України. Зокрема, твердження відповідача про те, що відсутні обставини, які б заборонили примусово повернути його з України, визначені ч. 8 ст. 26, ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців» та відповідно пункту 8 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства не відповідає дійсності, оскільки такої заяви з боку позивача не було. Більше того, відповідачем проігноровано заяви позивача під час допиту, зроблено необґрунтований висновок, що питання про політичні погляди ОСОБА_1 не розглядалося. Політична позиція позивача полягає в засудженні військових дій Російської Федерації, скоєнні неспровокованої військової агресії Росії проти мирної України, заміні поняття війни на спецоперацію. У випадку його примусового видворення буде створена реальна загроза бути страченим або підданим катуванню, нелюдському або принизливому поводженню чи покаранню, або наражатиметься на небезпеку внаслідок загальнопоширеного насильства у ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Рішення № 2 у частині примусового повернення винесено всупереч вимогам п. 8 статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців».

Також, відповідачем порушено порядок оформлення під час затримання та розгляді адміністративної справи всупереч вимогам ст. 259, 262, 263 КУпАП та Інструкції № 825. Відповідач здійснював свої дії всупереч вимогам ст. 263 КУпАП, згідно до якої, іноземців та осіб без громадянства, які не виконали рішення про заборону в`їзду в Україну, порушили правила перебування в Україні або транзитного проїзду через територію України, може бути затримано на строк до трьох годин для складення протоколу. Протокол про адміністративне затримання не був складений.

Крім того, ОСОБА_1 у позові зазначив, що Рішення № 2 в частині про заборону в`їзду на 3 роки оформлено у довільному вигляді без дотримання затвердженої форми. Згідно з абзацом другим частини першої ст. 13 ЗУ «Про статус іноземців», заборони в`їзду до України іноземцям та особам без громадянства складається із 7 абзаців, перелік підстав яких є вичерпним і не передбачає його розширення. Жодна з вищезгаданих підстав для заборони в`їзду у Рішенні від 23.04.2022 не вказана. Відповідачем не було надано жодних доказів встановлення щодо позивача. підстав для заборони в`їзду в Україну. У той же час, відповідачем зазначено, що позивач «проживає без документів на право проживання», що фактично є дублюванням того, що зазначено у Постанові № 001652 та необґрунтовано використав її для винесення рішення про заборону в`їзду.

Також, відповідач ухвалив Рішення № 2 в частині про заборону в`їзду на 3 роки з ініціативи не уповноваженого органу, а саме на підставі подання ГУНП у Полтавській області Управління Міграційної Поліції. Крім того, всупереч п. 6 Інструкції про заборону в`їзду № 1235, Рішення № 2 у частині заборони на в`їзд складено відповідачем на трьох аркушах друкованого тексту та не відповідає за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції». Виходячи з аналізу змісту Положення про ДМС завдання щодо прийняття рішень про заборону в`їзду іноземців на ДМС не покладено. Також, затверджена форма Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства не передбачає змісту в ньому ще одного рішення - про заборону в`їзду на 3 роки. Необґрунтованість прийняття Рішення № 2 в частині про примусове повернення до конкретної країни, поверхневе відношення до розуміння формувань має істотні наслідки, які є критично обтяжливими для життя та свободи позивача.

Крім того, відповідачем не було оповіщено Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги та не запропоновано позивачу безоплатну правову допомогу, чим порушені його права на гарантовану правову допомогу, як це передбачено вимогами п. 9 розділу І Інструкції про примусове повернення.

Посилаючись на вищезазначені обставини, ОСОБА_1 просив визнати протиправним та скасувати Рішення головного спеціаліста Решетилівського сектору УДМС у Полтавській області Деркач Альони № 2 «Про примусове повернення до країни находження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 23.04.2022; визнати недійсними записи Головного спеціаліста Решетилівського сектору УДМС у Полтавській області від 23.04.2022 в паспорті громадянина Росії ОСОБА_1 НОМЕР_2 , який виданий 03.03.2020, у посольстві Росії в Україні, а саме «Прийнято рішення про примусове повернення від 23.04.2022 № 2. Встановлено строк для виїзду 4 доби та зобов`язано залишити територію України до 27.04.2022» та «Заборонено в`їзд в Україну строком на 3 роки до 23.04.2025»; зобов`язати Решетилівський сектор УДМС у Полтавській області від 23.04.2022; анулювати записи Головного спеціаліста Решетилівського сектору УДМС у Полтавській області від 23.04.2022 року в паспорті громадянина Росії ОСОБА_1 НОМЕР_2 , який виданий 05.03.2020, у посольстві Росії в Україні. Прийнято рішення про примусове повернення від 23.04.2022 № 2. Встановлено строк для виїзду 4 доби та зобов`язано

залишити територію України до 27.04.2022» та «Заборонено в`їзд в Україну строком на 3 роки до 23.04.2025».

Ухвалою судді від 28.04.2022 постановлено передати справу № 554/2687/22 за підсудністю до Решетилівського районного суду Полтавської області.

З Октябрського районного суду м. Полтави справа надійшла до Решетилівського районного суду Полтавської області 31.05.2022.

01 червня 2022 року ухвалою суду задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та зупинено дію спірного рішення.

Ухвалою судді від 01.06.2022 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків.

У межах встановлених ухвалою судді від 01.06.2022 строків ОСОБА_1 усунув виявлені недоліки, а саме, 15.06.2022 до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків з доданими до неї документами.

Ухвалою судді від 15.06.2022 відкрите провадження у справі та призначене судове засідання на 17.06.2022.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомляли. Будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 288 КАС України, адміністративні справи, визначені цією статтею, розглядаються судом за обов`язкової участі сторін у десятиденний строк з дня подання позовної заяви.

Суд, заслухавши позивача та дослідивши письмові докази, доходить наступних висновків.

Судом встановлено, що 05.04.2022 уповноваженою посадовою особою Управління Державної міграційної служби в Полтавській області складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, а саме: 05.04.2022 о 15 годині 00 хвилин по АДРЕСА_1 виявлено факт порушення правил перебування в Україні гр. Російської Федерації ОСОБА_1 , а саме: проживання без документів на право проживання в Україні, який останнього разу в`їхавши на територію України 21.12.2019 та маючи обґрунтовані підстави для подальшого перебування, не звернувся із заявою щодо продовження терміну перебування в Україні в установленому порядку (а.с. 108).

06 квітня 2022 року уповноваженою посадовою особою Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області Якименком М.О. винесена постанова про накладення адміністративного стягнення за фактом порушення правил перебування в Україні гр. Російської Федерації ОСОБА_1 , а саме: проживання без документів на право проживання в Україні, який останнього разу в`їхавши на територію України 21.12.2019 та маючи обґрунтовані підстави для подальшого перебування, не звернувся із заявою щодо продовження терміну перебування в Україні в установленому порядку (а.с. 109). Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, та накладене стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2720,00 грн. ОСОБА_1 отримав дану постанову 06.04.2022, що підтверджується його підписом у графі «копію цієї постанови отримав».

Того ж дня, 06.04.2022, ОСОБА_1 добровільно сплачено штраф у розмірі 2720,00 грн, що підтверджується квитанцією № 06-12955564/С від 06.04.2022 (а.с. 110).

У подальшому, 23.04.2022, головним спеціалістом Решетилівського сектору УДМС в Полтавській області Деркач А. прийняте Рішення № 2 про: примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язання його покинути територію України у термін до 27.04.2022; заборону громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , подальший в`їзд в Україну строком на 3 роки (а.с. 104-105). Вказаним рішенням встановлено, що 23.04.2022 у м. Решетилівці виявлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив правила перебування в Україні, а саме, проживає без документів на право проживання в Україні. Перевіркою було встановлено, що ОСОБА_1 останній раз в`їхав в Україну 21.12.2019 по паспортному документу громадянина Російської Федерації, виданому 05.03.2022, терміном дії до 05.03.2022. Дане рішення прийняте на підставі подання Головного управління Національної поліції в Полтавській області Управління міграційної поліції щодо примусового повернення із забороною в`їзду громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також, зі змісту рішення встановлено, що до органів ДМС України із заявою про продовження строку перебування в Україні та про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався, документального підтвердження підстав для подальшого перебування в Україні та документів на право проживання в Україні ОСОБА_1 не надав. Також, як зазначено в рішенні, ОСОБА_1 повідомив, що обставини, які б заборонили примусово повернути його з України, визначені ч. 8 ст. 26, ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та п. 8 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом МВС України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України та Служби Безпеки України від 23.04.2012, відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій-тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Пунктом 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150 передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Судом встановлено, що підставою прийняття оскаржуваного рішення стало перевищення позивачем строку перебування на території України, що має становити 90 днів протягом 180 днів.

Щодо посилання ОСОБА_1 на ті обставини, що на усні звернення позивача до співробітників третьої особи у березні-квітні 2022 року про набуття громадянства України або відмови від громадянства Росії, перехід у статус особи без громадянства ОСОБА_1 не зміг отримати відповіді, оскільки за словами співробітників третьої особи усі бази даних не працювали та потрібно чекати до закінчення війни не заслуговують на увагу, оскільки жодним належним, допустимим та достатнім доказом не підтверджено такі звернення до відповідних органів.

Тобто, позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивачем не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що відповідач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

До позовної заяви позивачем було долучено копію декларації про вибір лікаря його дружини ОСОБА_3 , виписний епікриз №1497 щодо хвороби ОСОБА_3 з 08.07.2021 до 13.07.2021, висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, результат аналізу №5177 від 09.11.2021 про виявлення у ОСОБА_3 коронавірусу SARS-CoV-2 (а.с.а.с. 80, звор.а.с.80, 81, звор.а.с.81). Однак суд зазначає, що хвороба дружини позивача носила тимчасовий характер, тому ця обставини не позбавляли позивача звернутися до відповідних органів як до, так і після її виникнення.

Чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України. Суд зазначає, що факт батьківства позивача стосовно громадянина України ОСОБА_4 та того, що його дружина отримала посвідку на проживання в Україні (а.с.113) не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 порушив правила перебування в Україні, не виїхав з території України після закінчення відповідного строку перебування з 21.12.2019, проживає без документів на право проживання в Україні, що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється самим позивачем, про що він зазначив у позовній заяві.

Однак суд вважає, що оскаржуване рішення головного спеціаліста Решетилівського сектору УДМС у Полтавській області Деркач Альони № 2 «Про примусове повернення до країни находження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 23.04.2022, підлягає до скасування з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 16 КАС України визначено, що безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом (частина 3 пункту 10 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства).

Як зазначив позивач в судовому засіданні, він одразу ж повідомив відповідача про те, що рішення про його примусове повернення буде оскаржено в судовому порядку. Дане твердження відповідачем не спростовано.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачем було оповіщено центр надання правової допомоги та запропоновано відповідачу безоплатну правову допомогу, чим порушені права відповідача на гарантовану правову допомогу, а отже доводи позивача щодо ненадання йому адвоката з центру надання правової допомоги є слушними.

Також суд погоджується з тим, що рішення складено не у відповідності до додатку 1 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, оскільки разом із примусовим поверненням ОСОБА_1 у рішенні зазначено і про заборону в`їзду йому на три роки, хоча ці два рішення повинні прийматися окремо з огляду на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Форма рішення затверджена у додатку 1 Інструкції про примусове повернення

і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі Інструкції). Аналізуючи зміст рішення №2 про примусове повернення до країни походження ОСОБА_1 , що виготовлене головним спеціалістом Решетилівського сектору УДМС у Полтавській області Деркач А. суд зазначає, що в ньому зазначені підстави його прийняття, порядок оскарження на попередження про наслідки його невиконання.

Відповідно до частини 2 пункту 3 розділу ІІ Інструкції, рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Відповідно до п.7 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 17.12.2013 № 1235, рішення про заборону в`їзду в Україну особі підписується керівником структурного підрозділу апарату ДМС, начальником управління (відділу) міграційної роботи ГУДМС, УДМС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і затверджується: в апараті ДМС - Головою, першим заступником або заступником; у головних управліннях, управліннях ДМС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі - начальником відповідного ГУДМС, УДМС, його першим заступником або заступником.

Відповідно до частини другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто рішення №2 про примусове повернення до країни походження ОСОБА_1 , яке підписане головним спеціалістом Решетилівського сектору УДМС у Полтавській області Деркач А. та затверджене головним спеціалістом Решетилівського сектору УДМС у Полтавській області Кирпотою Т. підписане та затверджене неуповноваженими на це особами.

Аналізуючи підстави прийняття такого рішення, суд також звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктами 4, 5 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення. Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Частиною 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 цього закону в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Суд зазначає, що при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Як вбачається з рішення № 2 про примусове повернення в країну походження, позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, в розшуку, під слідством та судом в Україні не перебуває, обставин, які б забороняли примусове повернення з України в країну походження чи третю країну відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не виявлено. За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, позивачем було добровільно сплачено штраф.

Також, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення №2, 23 квітня 2022 року до Решетилівського сектору УДМС у Полтавській області надійшло подання щодо примусового повернення із забороною в`їзду ОСОБА_1 від Головного управління національної поліції в Полтавській області Управління міграційної поліції.

Пунктом 4 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235, Рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою: а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій ; б) підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності; в) органів досудового розслідування поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження; г) підрозділів патрульної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку; ґ) органів охорони здоров`я - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; д) за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Проте Управління міграційної поліції, за ініціативою якого прийнято вказане рішення, не входить до переліку органів, за ініціативою яких може бути прийняте рішення про заборону в`їзду на територію України.

Крім того необхідно зазначити наступне.

Згідно змісту пункту 1 розділу ІІ Інструкції, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (додаток 1) (далі - рішення про примусове повернення) готує у двох примірниках посадова особа органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ і затверджує начальник (заступник начальника) відповідного органу/підрозділу або особа, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 5 розділу І цієї Інструкції. Всупереч наведеній нормі рішення №2 про примусове повернення до країни походження ОСОБА_1 затверджено головним спеціалістом Решетилівського сектору УДМС у Полтавській області Кирпотою Т.

З огляду на вищезазначені обставини, встановлені судом, вказане рішення Головного спеціаліста Решетилівського сектору УДМС у Полтавській області, є незаконним та підлягає до скасування.

Позовна вимога в частині визнання недійсними записів Головного спеціаліста Решетилівського сектору УДМС у Полтавській області від 23.04.2022 в паспорті громадянина Росії ОСОБА_1 до задоволення не підлягає, оскільки рішення, на підставі якого було внесено дані записи, судом визнається незаконним, що є належним захистом порушених прав позивача.

Водночас, позовна вимога про анулювання вказаних записів підлягає до задоволення.

Слід також зазначити, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року )» (Постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18).

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на зазначену норму, суд вважає, що відповідачем, який не надіслав до суду жодних заяв по суті справи, представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явилися, не було доведено правомірність прийнятого рішення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

По даній справі ухвалою суду від 01 червня 2022 року про забезпечення позову було зупинено дію рішення головного спеціаліста Решетилівського районного сектору Управління Державної міграційної служби у Полтавській області Деркач Альони № 2 від 23.04.202 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з даним позовом сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією № N0YXN4041M від 25.04.2022 (а.с. 16).

У той же час, приписами ч. 5 ст. 288 КАС України передбачено, що за подання до адміністративного суду позовних заяв та апеляційних скарг у справах, визначених цією статтею, судовий збір не сплачується.

Таким чином, понесені судові витрати по даній справі слід віднести за рахунок держави.

Суд додатково зазначає, що, відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст. 2, 3, 72, 76, 77, 229, 241-246, 286 КАС України, суд,-

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Решетилівського сектору Управління державної міграційної служби у Полтавській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, про скасування рішення про примусове повернення в країну походження задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста Решетилівського сектору Управління державної міграційної служби у Полтавській області Деркач Альони від 23 квітня 2022 № 2 «Про примусове повернення до країни находження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Зобов`язати Решетилівський сектор Управління державної міграційної служби у Полтавській області анулювати запис Головного спеціаліста Решетилівського сектору Управління державної міграційної служби у Полтавській області від 23.04.2022 року в паспорті громадянина Росії ОСОБА_1 НОМЕР_2 , який виданий 05.03.2020 у посольстві Росії в Україні, про прийняте рішення про примусове повернення від 23.04.2022 із встановленим строком для виїзду 4 доби.

Зобов`язати Решетилівський сектор Управління державної міграційної служби у Полтавській області анулювати запис Головного спеціаліста Решетилівського сектору Управління державної міграційної служби у Полтавській області від 23.04.2022 року в паспорті громадянина Росії ОСОБА_1 НОМЕР_2 , який виданий 05.03.2020 у посольстві Росії в Україні, про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки до 23.04.2025.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 01 червня 2022 року.

Судові витрати по справі віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому копію рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 10 днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач Решетилівський сектор Управління державної міграційної служби у Полтавській області, місцезнаходження: вул. Покровська, 16, м. Решетилівка Полтавського району Полтавської області, 38400.

Третя особа Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, місцезнаходження: вул. Пушкіна, 63, м. Полтава, 36039, .

Повний текс рішення складений 17 червня 2022 року.

Суддя Ю.В. Зіненко