Справа № 140/1695/22
Суддя: Сорока Юрій Юрійович
Дата ухвалення: 2022-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року ЛуцькСправа № 140/1695/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сороки Ю.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління ДМС у Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління ДМС у Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №388-21 від 20.12.2021 року.

Зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у розумінні пункту 13 частини першої статті Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, позивач відповідає умовам для визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки перебуває за межами країни своєї громадянської належності, не може повертатися до неї, оскільки має цілком обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я у зв`язку з тим, що може стати жертвою подальших переслідувань, оскільки в країні походження перебуває в розшуку за виступи в мережі YouTube, які спрямовані проти існуючої влади в країні. Вказує, що являється політичним активістом та членом Групи 24, а також, медійною особистістю ведучим політичних програм.

Стверджує, що звернувшись до міграційної служби достатньо обґрунтував необхідність надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак всупереч відповідності позивача вимогам Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, однак відповідачем було прийнято рішення №388-21 від 20.12.2021 року, на підставі якого Державною міграційною службою України відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З урахуванням вказаних обставин, позивач вважає, що відповідачем порушеного його права, а тому просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 09.02.2022 відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відзиві на позовну заяву від 17.05.2022 вх. №18986/22 представник відповідача проти позову заперечував з тих підстав, що в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не надав достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказах того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам абзацу 1, 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Відповідач вважає, що позивач являється економічним мігрантом та зловживає процедурою отримання статусу біженця.

Факти, на які посилається позивач, зокрема небажання позивача повертатись до країни походження, не є підставою для визнання його біженцем, так як матеріали особової справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача.

З врахуванням зазначеного, відповідач вважає, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими, тому в задоволенні позову просить відмовити повністю.

Дослідивши письмові докази, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи встановлено, що 29.07.2021 позивач громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , подав до Управління ДМС України в Сумській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління ДМС України у Сумській області від 18.08.2021 №74 Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятим на підставі висновку від 18.08.2021, вирішено приступити до оформлення документів позивача для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

20.12.2021 ДМС України, на підставі висновку Управління ДМС України у Сумській області від 18.11.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняла рішення №388-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При вирішенні даного спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини четвертої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За правилами частини першої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно із частиною першою статті 10 Закону №3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до частин п`ятої, сьомої, тринадцятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Частиною першою статті 12 Закону №3671-VI визначено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Суд також враховує, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, повинні враховуватися всі чотири підстави, та немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

За приписами частини сьомої статті 7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

В той же час, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Крім того, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Згідно із пунктом 5.1 розділу V Розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (далі - Правила №649), після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу):

а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви. Співбесіда проводиться з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 та частинами третьою та четвертою статті 9 Закону. У разі залучення перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, психолога і педагога для участі в співбесіді уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає зазначених осіб (перекладача, психолога і педагога) про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника. Результати співбесіди оформлюються протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником;

б) направляє в установленому порядку до органів Служби безпеки України відповідний запит (додаток 17) щодо здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявник не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 Закону;

в) у разі відсутності в заявника документів, що посвідчують особу, або якщо такі документи є фальшивими, направляє відповідні матеріали, а в разі необхідності - й заявника до органів Служби безпеки України з метою ідентифікації особи (додаток 18);

г) у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається (додаток 18);

ґ) в установленому порядку направляє заявника на медичне обстеження відповідним направленням (додаток 19);

д) долучає до особової справи заявника всі документи, підготовлені та отримані територіальним органом ДМС під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, включаючи результати медичного обстеження;

е) готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).

Висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника, та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди. Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов`язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту;

є) формує особову справу заявника (пронумеровує всі документи, що долучені до справи, складає їх опис, прошиває справу).

Відповідно до пунктів 6.1, 6.5 розділу VІ Прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Правил №649 у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) (додаток 23). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців.

Як вбачається із висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.11.2021, на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення ДМС України від 20.12.2021 №388-21, позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із тим, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

З такими висновками органу державної міграційної служби суд погоджується, з огляду на таке.

При розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач ДМС України та третя особа Управління ДМС України у Сумській області дотримали встановлену процедуру розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, провівши співбесіди, оформлені протоколами від 03.08.2021 та від 06.10.2021, всебічно вивчивши та оцінивши документи та матеріали, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Так, зокрема, з матеріалів особової справи вбачається, що позивач - громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Душанбе, таджик за національністю, мусульманин за релігійним переконанням, розлучений, має середню освіту. З 2011 року по 2014 рік працював водієм в аеропорту Душанбе.

За словами заявника, проживаючи в Таджикистані він потрапив у ДТП з іншим легковим автомобілем, яким керував син чиновника з апарату президента. Від заявника почали вимагати гроші в якості компенсації за пошкодження автомобіля, але він не зміг знайти необхідної суми. Власник автомобіля звернувся до міліції і відносно заявника відкрили кримінальну справу за ч.4 ст.247 КК Таджикистану (шахрайство) та засудили до 8 років позбавлення волі. Завдяки хабару, який його мати дала прокурору, судді та адвокату, через 1,5 роки його звільнили за амністією.

В 2016 році заявник разом з дружиною та сином виїхав до Російської Федерації, щоб побудувати нове життя. На території Росії народився його другий син. Через деякий час дружина разом з дітьми повернулася до Таджикистану, а він залишився працювати в м. Москва, спочатку - в пекарні кур`єром, а потім - водієм «Яндекс - таксі».

Знаходячись на території Російської Федерації, він оформлював тимчасову реєстрацію на підставі підроблених штампів про перетин кордону, а останнім часом він проживав в м. Долгопрудний Московської області без офіційної реєстрації.

Заявник стверджує, що його переслідує влада Таджикистану за висловлення своєї думки щодо ситуації, яка склалася в країні. Він пояснив, що не був членом будь-якої організації чи групи, але після викрадення з території Російської Федерації та повернення до ОСОБА_3 , який мав російське громадянство, почав приєднуватися до прямих ефірів, які проводилися представниками заборонених у Таджикистані груп, таких як «Група 24», «ISLOH TV» та інші. Він надав посилання на такі трансляції на каналі YouTube, в яких брав особисту участь.

За його твердженнями, під час он-лайн трансляцій він лише висловлював свою думку, критикував насилля, нелюдське поводження та запевняє, що ніколи не казав нічого протизаконного та не закликав до насильницьких дій.

Щодо політичних поглядів він повідомив, що виступає за свободу таджицького народу від влади нинішнього президента. Також він хоче, щоб його діти отримали гарну освіту.

Після звернення до Управління ДМС України у Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник в середині серпня здійснив нелегальний перетин українсько-польського кордону України. Як він пояснив, до такого рішення його підштовхнула бійка з незнайомими чоловіками, яка відбулася в м. Суми, та невпевненість в тому, що він отримує статус біженця в Україні. Потрапивши до Польщі з метою отримання безпечного місця проживання, він був затриманий польськими прикордонниками та 25.08.2021 повернутий до України в порядку реадмісії.

Заявник має побоювання, що в разі повернення до Таджикистану його можуть посадити до в`язниці за висловлення своєї думки та критику влади Таджикистану, де до нього буде застосоване фізичне насилля та тортури. Він вважає, що в Росії його можуть затримати та примусово повернути до Таджикистану.

При цьому, в ході співбесід з працівниками УДМС України в Сумській області, заявник стверджував, що ніколи не був членом будь-якої організації, партії чи групи, але після викрадення з території Російської Федерації та повернення до ОСОБА_3 , він почав приєднуватися до прямих ефірів, які проводилися представниками заборонених у Таджикистані груп, таких як «Група 24», « 1SLOH» та інші.

Стосовно своїх політичних поглядів заявляв, що виступає за свободу таджицького народу від президента ОСОБА_4 і це була основна тема, яку він обговорював під час он-лайн - передач. Також він хоче, щоб його діти отримали гарну освіту.

При цьому, представник відповідача звертає увагу суду на непослідовні твердження позивача в ході співбесід щодо його політичної діяльності. Так, у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та під час співбесіди від 03.08.2021 він стверджує, що не був і не є офіційним членом жодної політичної, релігійної партії чи громадської організації; участі у політичній діяльності та акціях протесту на території Таджикистану та Росії не брав; публічно з критикою дій таджицької влади не виступав; будь-яких власних критичних зауважень не публікував. А на співбесіді від 06.10.2021 заявив, що вважає себе вільним активістом. Одночасно зазначає, що він не є членом «Групи 24», але поділяє ідеологію їх учасників.

Також, позивач не надав будь-яких документів, які б підтверджували факт порушення стосовно нього кримінальної справи. Назвати дату, коли була порушена кримінальна справа не зміг, лише зазначив, що це відбулося в останні місяці. Натомість ним надані суперечливі твердження з приводу свого кримінального переслідування. Так, на співбесіді від 03.08.2021 він повідомив, що його звинувачують у екстремізмі та тероризмі, а на співбесіді від 06.10.2021 - у зраді Батьківщини та тероризмі.

В свою чергу, Центральний банк Таджикистану веде публічний список з більш ніж 2400 іменами підозрюваних в тероризмі, визначених владою. До списку також ввійшли імена опозиційних журналістів та політичних активістів.

У національному списку фізичних осіб, які з боку Республіки Таджикистан відмічені як особи, що мають зв`язок з тероризмом та у національному списку фізичних осіб, які з боку Республіки Таджикистан відмічені як особи, що мають зв`язок з екстремізмом, ім`я заявника у цьому списку відсутнє.

Отже, є підстави вважати, що влада Таджикистану не вбачає загрози в особі заявника, як активіста політичного руху «Група 24» чи іншої забороненої організації.

Також, за інформацією підрозділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Сумській області від 04.08.2021 №448/23-2021 за обліками Генерального секретаріату Інтерполу заявник не значиться.

Враховуючи те, що заявник, який до травня 2021 року в будь-який спосіб не висловлював свої думки щодо ситуації в Таджикистані, до цього часу жодних підстав пов`язувати його з діяльністю заборонених в Таджикистані груп не було, виглядає непереконливим той факт, що він майже відразу опинився в полі зору правоохоронних органів країни громадянської належності, піддався кримінальному переслідуванню та був оголошений у розшук.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, твердження заявника про наявність в Таджикистані відкритої стосовно нього кримінальної справи, за якою його звинувачують в участі у заборонених опозиційних групах, та його оголошено у розшук, не можуть вважатися доведеними.

Крім того, достовірними та переконливими доводами не підтверджено, що його висловлення в он-лайн передачах на каналі YouTube привернули до нього увагу правоохоронних органів Таджикистану, через що він зазнав або може зазнавати переслідування з боку влади країни громадянської належності.

Таким чином, факт порушення відносно заявника кримінальної справи за ст.307 КК РТ, не вважається доведеним. Більше того, не знайдено жодних доказів, які підтверджують перебування його у розшуку.

Отже, загроза його арешту та ув`язнення є лише його припущенням.

Відтак, з матеріалів особової справи не вбачається, що в разі повернення до Таджикистану позивачу загрожує неминуча та безпосередня небезпека.

Водночас, як встановлено судом, позивач у співбесідах з працівниками Управління ДМС України у Сумській області стверджував, що виїхав з Таджикистану в 2016 році через режим президента та несправедливість відносно нього. Одночасно заявляючи, що він разом з дружиною та сином виїхав з країни громадянської належності до Російської Федерації, щоб побудувати своє життя, народився другий син, але дружину не влаштовувало таке життя і вона з дітьми повернулася до Таджикистану, а він залишився працювати. Тобто, виїзд з країни громадянської належності він здійснив через особисті причини, не пов`язані з будь-якою формою переслідування.

Вільний виїзд з території Таджикистану в 2016 році та з території Російської Федерації в липні 2021 року, свідчить про відсутність реального переслідування заявника владою цих країн.

Вищенаведене, на думку суду, викликає сумнів щодо існування реальної загрози для заявника, оскільки цілком очевидно, що особа, яка відчуває загрозу своєму життю, здоров`ю та свободі і змушена покинути країну громадянської належності чи постійного місця проживання якнайшвидше звертається за захистом у першій безпечній країні, а не обирає країну з особистих вподобань та не шукає кращих умов для життя.

Таким чином, на підставі всебічного вивчення та аналізу матеріалів особової справи позивача встановлено, що серед повідомлених ним фактів, відсутні такі, які б свідчили про обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрозу його життю через смертну кару, катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозну особисту загрозу життю особи з причин загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Суд, з огляду на встановлені обставини та наявні в особовій справі документи, погоджується із доводами відповідача та третьої особи про те, що твердження заявника щодо загрози його життю у разі повернення до Таджикистану, викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними; у разі повернення до Таджикистану немає підстав вважати, що позивачу буде загрожувати ризик зазнати переслідувань.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ДМС України від 20.12.2021 №388-21 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, прийнятий відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень, обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

При цьому, відповідачем та третьою особою були належним чином проаналізовані всі подані відомості про особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 10 Закону №3671-VI, у зв`язку з тим, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З наведених вище підстав, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 72-77, 139, 244-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління ДМС у Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державна міграційна служба України, , адреса: 01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9.

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління ДМС у Сумській області, , адреса: 40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 27.

Суддя Ю.Ю. Сорока