Справа № 280/282/22
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2022-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2022 року Справа № 280/282/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Єренка Дмитра Віталійовича (вул. Перемоги, буд. 40, оф. 25А, м. Запоріжжя, 69018), до Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (бул. Вінтера, буд. 22, м. Запоріжжя, 69096) про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява, надіслана засобами поштового зв`язку 13.12.2021, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі позивач, ФОП ОСОБА_1 ), в особі представника адвоката Єренка Дмитра Віталійовича, до Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (далі відповідач, Укртрансбезпека), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною та скасувати постанову від 23.11.2021 №308292 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000 грн.

Крім того, просить стягнути на користь позивача сплачений при звернення до суду судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна постанова про застосування адміністративно господарського штрафу є протиправною, оскільки він не виступав в якості автомобільного перевізника при спірних правовідносинах. Позивач зазначає, що відповідно до договору оренди він передав транспортний засіб, щодо якого проводилась перевірка співробітниками Укртрансбезпеки, ТОВ «Транс Логистик Груп». Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 17.02.2022 у справі було відкрите спрощене позовне провадження, судове засідання призначене без повідомлення (без виклику) сторін. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив в якому посилається на те, що під час проведення перевірки, водієм були надані реєстраційні документи на транспортний засіб, в яких власником було зазначено саме позивача. Також зазначає, що позивач або уповноважена ним особа на розгляд справи про порушення не з`явились. Будь-яких звернень, документів на день розгляду справи про порушення за актом перевірки від позивача, або уповноваженої ним особи, до відповідача не надходило. В зв`язку з чим вважає, що спірна постанова була винесена законно та обгрунтовано. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з`ясував наступне.

31.07.2018 між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Транс Логистик Груп» було укладено нотаріально посвідчений договір найму (оренди) транспортного засобу (реєстраційний номер 1008).

Предметом зазначеного договору є: Сідловий тягач-Е марки RENAULT модель Premium 440, рік випуску 2006, шасі (рама, кузові) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить позивачу на підставі Свідоцтва про реєстрацію Т3 НОМЕР_3 від 02.07.2013 року, виданого ВРEP №3 УДАІ ҐУМВС України в Запорізькій області. (пп.1.1 п.1 Договору).

Строк оренди 5 (п`ять) років. (пп.4.1 п.4 Договору).

Тобто вказаний транспортний засіб було надано позивачем в оренду ТОВ «Транс Логистик Груп» до 31.07.2023.

14.10.2021, на підставі направлення на рейдову перевірку від 11.10.2021 № 012527, посадовою особою Укртрансбезпеки проводилась рейдова перевірка на ділянці а/д М-14 «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» 203 км + 500 м.

Під час зупинки та перевірки транспортного засобу марки RENAULT, номерний знак НОМЕР_2 , належного позивачеві, з напівпричепом KRONE, номерний знак НОМЕР_4 , належного ТОВ «Кар Сервіс Експедиція», виявлено відсутність роздруківки цифрового тахографа за робочу зміну водія, що зафіксовано в акті №311635 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 14.10.2021.

В товарно-транспортній накладній №21176465 від 13.10.2021 в якості автомобільного перевізника зазначено ПП «Патмос» без зазначення кода ЄДРПОУ.

Водій ОСОБА_2 з актом перевірки був ознайомлений, надав пояснення до змісту акту, які полягали в тому, що при здійсненні внутрішніх перевезень вантажів наявність тахографа не є обов`язковою.

13.11.2021 року на адресу позивача, за вихідним №95462/3.1/24-21 від 12.11.2021, було відправлено запрошення на розгляд справи про порушення транспортного законодавства на 23.11.2021, що підтверджується реєстром відправлення рекомендованих листів зі штампом Укрпоштн від 13.11.2021, списком №11337 згрупованих поштових відправлень та копією фіскального чеку від 13.11.2021 до списку №11337.

Проте доказів отримання зазначеного запрошення позивачем, до матеріалів справи не надано.

У визначений день та час (23.11.2021 о 10:00) позивач або уповноважена ним особа на розгляд справи про порушення не з`явились. Докази іншого в матеріалах справи відсутні.

За результатом розгляду справи про порушення транспортного законодавства, стосовно позивача було винесено оскаржувану постанову від 23.11.2021 за №308292 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн.

Вважаючи вищезазначену постанову відповідача протиправною, позивач звернувся із даним позовом до суду про її скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про автомобільний транспорт» №2344-III від 05.04.2001 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон №2344-III), відповідно до абз. 18 статті 1 якого, автомобільним перевізником є фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Частинами 14-17 ст. 6 Закону №2344-III передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Планові перевірки проводяться не частіше одного разу на рік. Орган державного контролю не пізніше ніж за 10 календарних днів до початку проведення планової перевірки письмово повідомляє про це автомобільного перевізника, якого буде перевіряти.

Позапланові перевірки проводяться лише на підставі заяви (повідомлення в письмовій формі) про порушення автомобільним перевізником вимог законодавства про автомобільний транспорт уповноваженими особами органів, яким надано право здійснення державного контролю, з метою перевірки наведених фактів та виконання припису про порушення зазначеного законодавства.

Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 6 Закону №2344-III, постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 було затверджено Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (далі - Порядок №1567), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами.

Відповідно до пункту 4 Порядку №1567, державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Абзацом 1, 11 пункту 15 Порядку №1567 передбачено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється, виключно, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону №2344-III документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. (абз.3 п.20 Порядку №1567).

Пунктом 21 Порядку №1567 встановлено, що у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

З документів доданих до позову вбачається, що посадовою особою Укртрансбезпеки, під час огляду транспортного засобу марки RENAULT державний номерний знак НОМЕР_2 , який належать позивачу, встановлено порушення вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачено статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарський штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Однак, з матеріалів справи судом встановлено, що транспортний засіб марки RENAULT модель Premium 440, рік випуску 2006, шасі (рама, кузові) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 було передано позивачем ТОВ «Транс Логистик Груп», на підставі нотаріально посвідченого договору найму (оренди) транспортного засобу від 31.07.2018 реєстраційний №1008.

Строк дії договору до 31.07.2023.

Доказів дострокового розірвання даного договору та/або визнання його недійсним суду не надано.

Крім того, в товарно-транспортній накладній №21176465 від 13.10.2021, яка була надана відповідачем до відзиву, в якості автомобільного перевізника зазначено ПП «Патмос».

Зазначене свідчить про те, що позивач не був перевізником, який здійснював 14.10.2021 перевезення на транспортному марки RENAULT з державним номерним знаком НОМЕР_2 .

Таким чином, позивачем доведено, що ним не вчинялось порушення транспортного законодавства, яке зазначене в Акті перевірки №311635 від 14.10.2021.

Суд не надає оцінку наявності або відсутності порушень ст.ст. 48, 49 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки позивач, в даному випадку, не є суб`єктом який повинен відповідати за дані порушення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Управлінням оскаржувану постанову прийнято необґрунтовано, без врахування всіх обставин у справі, а тому така постанова є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідач належних доказів на підтвердження правомірності винесення спірної постанови суду не надав.

З урахуванням викладених обставин суд вважає заявлені вимоги законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з приписами частини першої статті 139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з даним позовом ФОП ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 2270,00 грн., який слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Управління.

Також позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу.

З огляду на вказану вимогу суд зазначає, що відповідно до вимог ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як встановлено з матеріалів справи, на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем (представником позивача) надано:

1) ордер про надання правничої (правової) допомоги серії АР №1045009 від 13.12.2021;

2) копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №969 від 18.06.2012;

3) квитанцію до прибуткового касового ордеру №01/07/21 від 13.12.2021, відповідно до якої адвокатом Єренко Дмитром Віталійовичем прийноято від ФОП ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривен на підставі договору від 12.12.2021.

Інших документів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу до позову не додано.

З огляду на це суд зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 (адміністративне провадження №К/9901/27657/20) склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, постановах Верховного Суду: 09 червня 2022 року у справі №120/3521/20-а, від 19 травня 2022 року у справі № 440/4186/19, від 10 лютого 2022 року у справі №440/7120/20, від 16 червня 2020 року у справі №640/22250/19, від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18 та інших.

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що представником позивача не надано жодного розрахунку понесених витрат.

Також, за змістом постанови Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №821/1594/17 судам необхідно встановлювати факт надання правничої допомоги саме у даній справі. Аналогічний висновок також зроблений Верховним Судом у постанові від 04 листопада 2021 року у справі №120/2634/19-а.

Квитанція до прибуткового касового ордеру №01/07/21 від 13.12.2021 на суму 5000,00 грн. видана на підставі договору від 12.12.2021. Проте самого договору до позову не додано, в зв`язку з чим не можливо встановити, надання яких саме послуг погодили між собою позивач з адвокатом Єренко Дмитром Віталійовичем та чи мають вони відношення до даного позову.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

Таким чином, враховуючи те, що суду не надано жодного розрахунку понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, факту оплати надання правничої допомоги саме у даній справі, а також беручи до уваги правову позицію Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини, у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. слід відмовити.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (бул. Вінтера, буд. 22, м. Запоріжжя, 69096) про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки від 23.11.2021 №308292 про застосування до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Придніпровського міжрегіонального управління на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп.).

У задоволенні вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 5000,00 грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «17» червня 2022 року.

Суддя Р.В. Кисіль