Справа № 420/23729/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2022-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/23729/21

Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 14 лютого 2022 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Градовського Ю.М., Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеської обласної прокуратури про:

визнання протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури,що полягає у невиплаті ОСОБА_1 заробітної плати (у вигляді вихідної допомоги при звільненні);,

зобов`язання Одеську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити заробітну плату (у вигляді вихідної допомоги при звільненні) ОСОБА_1 ;

стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день остаточного розрахунку.

В обґрунтування позову вказала, що відповідачем на момент звільнення позивачки - 29.10.2021р. не здійснено повний розрахунок (виплату всіх належних їй сум) за час існування трудових відносин, а саме - вихідної допомоги при звільненні. Наголошує, що такі дії відповідача є незаконними, оскільки вона має право на отримання вихідної допомоги відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України. Між тим, розрахунок з позивачкою, в порушення вимог ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, не був, проведений у день звільнення. Посилаючись на ст. 117 КЗпП України, позивачка також вважає наявними підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день остаточного розрахунку.

Відповідач проти задоволення позову заперечував мотивуючи тим, що ні спеціальними Законами України «Про прокуратуру» та №113-ІХ, ні ст. 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до пп. 2 п.19 розділу II Закону № 113-ІХ, а тому правових підстав для її виплати ОСОБА_1 у Одеської обласної прокуратури не було. Також, представник відповідача зазначає, що станом на дату звільнення позивача, Одеською обласною прокуратурою опрацьовано всі первинні документи, на підставі яких здійснено повний розрахунок з позивачем та усі належні суми перераховано на картковий рахунок позивача.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.

Зобов`язано Одеську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні

Зобов`язано Одеську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні з 29.10.2021 року по 11.02.2022 року (день ухвалення рішення судом).

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з Одеської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 454,00 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 копійок).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині задоволених позовних вимог. Одеською обласною прокуратурою подано апеляційну скаргу на зазначене рішення, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування скарги вказує, що судом першої інстанції неправильно було застосовано до спірних правовідносин приписи п.9 ч.І ст.51, ч.5 ст.51 ЗУ «Про прокуратуру», ч.5 ст.40, п.1 ч.І ст.40, ст.44 КЗпП України, п.19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Відповідно до приписів ст. 311 КАС України апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження.

Заперечень з приводу розгляду справи в порядку письмового провадження від сторін не надходило.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення (в даному випадку ухвали) в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до наказу керівника Одеської обласної прокуратури № 2326к від 20.10.2021 року, ОСОБА_1 , керуючись статтею 11 ЗУ «Про прокуратуру», підпунктом 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури України», звільнено з посади прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури на рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації з 29 жовтня 2021 року.

Згідно з наказом, вказано відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

26.10.2021 року позивачка звернулася до відповідача із запитом про надання відомостей щодо нарахування та виплати їй вихідної допомоги при звільненні.

Згідно з листом Одеської обласної прокуратури від 02.11.2021 року № 27-108-21, у разі звільнення прокурорів, які не пройшли атестацію, згідно з вимогами пункту 19 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури України», виплата вихідної допомоги не передбачена.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України, та дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Одеської обласної прокуратури,що полягає у невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні.

З огляду на не проведення відповідачем з позивачкою остаточного розрахунку при звільненні, а саме невиплату їй вихідної допомоги при звільненні, пославшись на вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпІІ України, суд першої інстанції зробив висновок поро наявність підстав для часткового задоволення зазначеної вимоги позивачки та зобов`язання Одеської обласної прокуратури нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні з 29.10.2021 року по 11.02.2022 року (День ухвалення рішення судом).

Надаючи оцінку обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно - правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII «Про прокуратуру» передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

В той же час, Законом № 1697-УІІ не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

У свою чергу, нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпІІ України).

Суд першої інстанції, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 у справі №8-рп/2002, відповідну правову позицію Верховного Суду, обґрунтовано зазначив те, що загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Оскільки спеціальним законом не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносинах положення КЗпП України.

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус"; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус"; частину дев`яту статті 252 після слів "дисциплінарної відповідальності та звільнення" доповнено словами і цифрами "а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу".

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про наявність у позивача права на вихідну допомогу при звільненні.

Вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом у справі №560/3971/19 (постанова від 23.12.2020), у справі №260/1890/19 від 21 січня 2021 року, у справі №380/1662/20 від 27 січня 2021 року, у справі №560/4196/19 від 09 листопада 2021 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивачки права на виплату допомоги при звільненні у разі звільнення з прокуратури на підставі п.9 ч.1ст.51 Закону України «Про прокуратуру».

Вказані висновки суду першої інстанції щодо застосування норм матеріального права та прийнятої до уваги правової позиції Верховного Суду, доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

При цьому, судова колегія вважає хибним та необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення вимоги позивачки та зобов`язання Одеської обласної прокуратури нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні з 29.10.2021 року по 11.02.2022 року (день ухвалення рішення судом), виходячи з наступного.

Як визначено ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень КЗпП України свідчить про те, що компенсація за затримку виплати належних сум розраховується по день саме фактичної виплати належних сум, тому, оскільки в спірних правовідносинах належна вихідна допомога позивачці ще не виплачена, колегія суддів приходить до висновку про передчасність позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за затримку виплати, передбачену статтею 117 КЗпП України.

З огляду на вказане, судове рішення у цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Одеської обласної прокуратури нарахувати та виплатити їй середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні з 29.10.2021 року.

Відповідно до вимог ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладені обставини справи, на переконання колегії суддів рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні усіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, при цьому, висновки суду частково не відповідають фактичним обставинам, тому воно підлягає скасуванню в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з ухваленням нового рішення В цій частині про відмову у задоволені позовних вимог.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст,322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, . обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими.

З урахуванням всього наведеного вище, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість висновку суду першої інстанції в частині стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день остаточного розрахунку, у зв`язку із чим у цій частині рішення суду підлягає скасуванню.

У іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін, з огляду на те, що суд першої інстанції у іншій частині позову дійшов обґрунтованих висновків.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315-317, 321-322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі № 420/23729/21 - скасувати в частині стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день остаточного розрахунку та ухвалити у скасованій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 .

У іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі № 420/23729/21 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Градовський Ю.М. Шеметенко Л.П.