Справа № 460/8856/22
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2022-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2022 року м. Рівне №460/8856/22

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

Манзик Василь Павлович звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо непризначення з 21 січня 2022 року пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язання відповідача призначити з 21 січня 2022 року пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на підставі ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зобов`язавши відповідача зарахувати до страхового стажу в повному обсязі період роботи з 23.12.1988 по 26.11.1996 в радгоспі «Більський», з 27.11.1996 по 16.12.1999 в колективному сільськогосподарському підприємстві «Стир», з 17.12.1999 по 01.12.2005 в сільськогосподарському виробничому кооперативі «Мрія», з 05 січня 2018 по 28 лютого 2018 в ДП «Володимирецьке лісове господарство».

Позивач в обґрунтування позову в позовній заяві зазначає, що звернувся за призначенням пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», однак отримав відмову. При цьому, Манзик В.П. вказує, що станом на 01.01.1993 проживав у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, що підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування. На думку позивача, орган Пенсійного фонду України безпідставно не зарахував позивачу його страховий стаж. Таким чином, позивач вказує, що має право на зниження пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 6 років. Таким чином, позивач вважає, що відповідач протиправно відмовив йому у призначенні пенсії. Тому, просить суд позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 07.04.2022 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач подав відзив на позовну заяву, де вказано, що позивач не має права на призначення йому пенсії відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки не проживав в зоні гарантованого добровільного відселення необхідної кількості років. Крім того, у позивача відсутній необхідний страховий стаж. На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно з вимогами частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , 03 січня 1966 року народження, є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

20 січня 2022 року позивач подав заяву про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідач 26 січня 2022 року прийняв рішення №26 про відмову у призначенні пенсії на підставі відсутності необхідної кількості років страхового стажу.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Стаття 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Статтею 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ (далі Закон №796-ХІІ) визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року не менше 28 років, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Суд звертає увагу на те, що за змістом примітки до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796 для встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки постійне проживання або робота в зоні гарантованого добровільного відселення протягом усього періоду з моменту аварії по 31 липня 1986 року не є обов`язковим; достатньо, що особа, яка звернулася за призначенням пенсії, постійно проживала або працювала у вказаній зоні певний час у період з моменту аварії (тобто, 26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року.

Аналогічна правова позиція щодо встановлення початкової величини зниження пенсійного віку висловлена Верховним Судом в постанові від 6 лютого 2018 року у справі № 556/1153/17.

Таким чином, постійне проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення (с. Великі Телковичі) з 03.01.1966 по даний час підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, зокрема довідкою Володимирецької селищної ради від 11.01.2022 №17 (а.с.16).

Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, с. Великі Телковичі Володимирецького району відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Суд зазначає, що механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (із змінами внесеними постановою правління Пенсійного фонду України 26.04.2017 №9-1) (далі - Порядок №22-1)

До заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, в тому числі документи, які засвідчують особливий статус: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

При прийманні документів орган, що призначає пенсію перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

При цьому, суд наголошує, що документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» довідка про період проживання, роботи на цих територіях є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 04 вересня 2015 року (№690/23/15-а), Вищим адміністративним судом України в ухвалах від 05 травня 2017 року у справі №К/800/15193/17, від 03 жовтня 2017 року у справі №К/800/31990/17. Верховний Суд також підтримав таку позицію у своїй постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 28.03.2018 у справі №333/2072/17 (2а/333/122/17) та від 08.05.2018 у справі № 708/1022/17.

Видача посвідчень проводиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що таке посвідчення позивачу видане уповноваженим на те державним органом (Рівненська ОДА), який при видачі зазначеного посвідчення перевіряв достовірність поданих позивачем документів.

Відповідно до посвідчення ОСОБА_1 є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) (а.с.9).

Крім того, на виконання вимог Порядку №22-1 позивач надав органу Пенсійного фонду України довідки органу місцевого самоврядування про період (періоди) проживання (роботи) на території гарантованого добровільного відселення.

Відтак, позивач відповідає критерію необхідної кількості років проживання для призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з розрахунку: 3 роки початкова величина та 1 рік за 2 роки проживання.

Таким чином, пенсійний вік ОСОБА_1 підлягає зниженню на 6 років. 03січня 2020 року позивач досягнув 54 років.

Одночасно суд зауважує, що обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796 є наявність у особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Таким чином, на момент досягнення необхідного віку, а саме станом на 2020 рік, страховий стаж позивача повинен становити не менше 21 років (27-6 років).

Відповідач при розгляді поданої Манзиком В.П. заяви від 20.01.2022 вказав, що страховий стаж позивача становить 15 років 1 місяць 14 днів на момент подання заяви про призначення пенсії.

При цьому, у позивача та відповідача не виникає розбіжностей щодо обрахунку періодів: 01.09.1983 року по 28.04.1984 року - навчання у вищих/середніх навчальних закладах; 06.05.1984 року по 19.05.1986 року - строкова військова служба; 31.03.2015 року по 04.03.2016 року - страховий стаж за період роботи сторожем в Філія «Молоко» ТОВ «Терра Фуд»; 01.10.2019 року по 31.12.2021 року - відомості із реєстру застрахованих осіб про роботу на умовах цивільно-правового договору зі сплатою страхових внесків у розмірі, не меншому мінімального.

Спірним періодом є період роботи Манзика В.П. з 23.12.1988 по 01.12.2005 в радгоспі «Більський» та з 05.01.2018 по 28.02.2018 в ДП «Володимирецьке лісове господарство» за цивільно-правовим договором.

Суд зазначає, що згідно з вимогами статті 62 Закону 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі №663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а.

Відповідно до записів трудової книжки позивача АХ №925110:

1. 23.12.1988 Радгосп «Більський». Прийнятий на роботу трактористом; 2. 27.11.1996 Радгосп «Більський» реорганізований в колективне сільськогосподарське підприємство «Стир»; 3. рік - 1997, мінімум - 180, трудодні - 205, зарплата - 592,15, рік - 1998, мінімум - 180, трудодні - 242, зарплата - 579,69, рік - 1999, мінімум - 180, трудодні - 164, зарплата - 706,48; 4. 17.12.1999 - Колективне сільськогосподарське підприємство «Стир» реформовано в сільськогосподарський виробничий кооператив «Мрія»; 5. 01.12.2005 Звільнити з роботи тракториста за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України).

Згідно з пунктами 1, 2 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи до 1 січня 2004 року є трудова книжка, а інші документи беруться до уваги лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Зокрема, не зберігся наказ про прийняття, про що значиться в архівному витягу від 22.07.2019 р. № 616/04-02. В архіві відсутні документи за 1988 та 1991 роки, про що значиться в архівній довідці від 22.07.2019 р. № 614/04-02.

Отже, період роботи Манзика В.П. у радгоспі «Більський» з 23.12.1988 по 26.11.1996 (до часу реорганізації радгоспу в СВК «Стир») слід зарахувати до страхового стажу.

Судом встановлено, що відповідачем не в повному обсязі зараховано період роботи позивача в СВК «Стир» з 27.11.1996 по 16.12.1999.

Відповідач стверджує, що період роботи позивача з 27.11.1996 по 16.12.1999 в Колективному сільськогосподарському підприємстві «Стир», з 17.12.1999 по 01.12.2005 в СВК «Мрія» зараховані відповідно до наданої архівної довідки №615/04-02 від 22.07.2019 з встановленим мінімумом та кількістю відпрацьованих вихододнів за рік.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Що стосується роботи в СВК «Стир» в 1997 та 1998 роках, то ці роки повинні бути зараховані повністю, оскільки із трудової книжки вбачається, що Манзик В.П. був членом цього господарства впродовж цих років та виконував встановлений мінімум трудової участі.

Так, в 1997 році в СВК «Стир» був встановлений мінімум трудової участі 180 вихододнів, відпрацьовано згідно запису в трудовій книжці 205 днів, згідно архівної довідки від 22.07.2019 №615/04-02 - 199 днів. При встановленому мінімумі на 1998 рік 180 днів було відпрацьовано згідно відомостей трудової книжки - 242 вихододні, архівної довідки - 233 дні.

1999 рік відповідачем зараховано частково до стажу, січень - 9 днів, лютий - 20 днів, березень - 14 днів, квітень-травень - 1 місяць 29 днів, червень - 15 днів, липень - 7 днів, серпень 4 дні, вересень - 13 днів, жовтень - 16 днів, листопад - 15 днів, грудень - 4 дні.

Судом встановлено, що 1999 рік підлягає повному зарахуванню до страхового стажу позивача, оскільки згідно із відомостями трудової книжки у 1999 році в господарстві був встановлений мінімум вихододнів 180, фактичні трудодні Манзика В.П. склали згідно із відомостями як трудової книжки, так і архівної довідки - 164 вихододні. Разом з тим, в трудовій книжці здійснено запис навпроти 1999 року - «Зарахувати рік. Протокол № 3 від 15.02.2000 р.». Архівний витяг з протоколу № 3 від 15 лютого 2000 року міститься в матеріалах справи та підтверджує достовірність внесення цього запису в трудову книжку (а.с.22).

Таким чином, були поважні причини невиробітку трудоднів, які могли бути як пов`язані із особистими обставинами колгоспника, так і можливо, незабезпеченням достатньою кількістю навантаження з боку роботодавця, що, відповідно, узгоджується із нормами статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та підлягає до повного зарахування до страхового стажу позивача.

Матеріалами справи підтверджено, що 17.12.1999 КСП «Стир» було реорганізовано в СВК «Мрія». Період роботи Манзика В.П. в СВК «Мрія» із 17.12.1999 року по 01.12.2005 року відповідач також зарахував не в повному обсязі до страхового стажу, а саме, щомісячно зараховував не повний місяць, а різну кількість днів від 2 до 30, взагалі не зараховано до страхового стажу: січень 2000 року, серпень 2002 року, грудень 2002 року, весь 2003 рік, весь 2004 рік та 2005 рік по 01.12.2005 рік, тобто по дату звільнення.

Суд не погоджується з такою позицією органу Пенсійного фонду України з огляду на наступне.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо даних періодів роботи відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не було взято до уваги.

Доводи відповідача про те, що вказаний стаж не можна зарахувати, оскільки відсутня довідка про встановлений мінімум вихододнів та його виконання безпідставні, оскільки на особу не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 року у справі № 687/975/17.

Підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Відповідачем не доведено факту невиконання без поважних причин позивачем встановленого мінімуму трудової участі, для необхідності зарахування страхового стажу.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 754/14898/15-а.

Як вже зазначалось вище, за приписами статті 62 Закону України від 05.11.1991 №1788- XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до пункту 1 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року № 310 (Основні положення № 310), трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів.

Пункт 2 вказаних Основних положень № 310 регламентує, що трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу. Трудові книжки колгоспників раніше встановленого взірця обміну на нові не підлягають.

Усі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особою та печаткою (пункт 6).

Відповідно до п. 5, 6 Основних положень № 310 до трудової книжки колгоспника вносились наступні дані: відомості про колгоспника, відомості про членство в колгоспі, відомості про роботу, відомості про трудову участь (прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання), відомості про нагородження та заохочення переведення на іншу роботу, припинення роботи.

Обов`язок правильного і точного внесення даних про роботу в трудову книжку і інші документи покладена на роботодавця (пункт 13).

Водночас відповідачем не доведено, що позивач, працюючи у СВК «Мрія», без поважних причин не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві.

Таким чином, період роботи позивача в СВК «Мрія» має бути зарахований до страхового стажу в повному обсязі.

Крім того, суд зазначає, що згідно із частиною першою статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною другою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною третьою статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

У силу приписів частини першої статті 15 Закону №1058-IV, платниками страхових внесків до солідарної системи є, зокрема, страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 статті 14 Закону №1058-IV, страхувальниками відповідно до цього Закону є, зокрема, роботодавці.

Згідно з пунктом 1 статті 11 Закону № 1058-ІV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об`єднаннях громадян, у фізичних осіб - підприємців та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

Згідно із частиною другою статті 20 Закону №1058-IV, обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

За приписами частини шостої статті 20 Закону №1058-IV, страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (частина дванадцята статті 20 Закону №1058-IV).

Відповідно до положень статті 106 Закону №1058-IV, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Зокрема частиною першою статті 4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Отже, обов`язок щодо сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника - роботодавця, оскільки він здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи - працівника.

Застрахована особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для незарахування до страхового стажу такої особи періодів її роботи.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.09.2019 у справі №414/736/17, від 23.07.2019 у справі №617/927/17.

Таким чином, усі місяці роботи, в тому числі, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі-працівнику заробітну плату та нараховувало відповідні страхові внески з неї, повинні зараховуватися до страхового стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески чи ні або незалежно від того, чи обліковуються вказані страхові внески відповідачем у реєстрі застрахованих осіб.

Відповідно до пункту 1 статті 12-1 Закону №2464-VI, Пенсійний фонд України формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У частині другій статті 20 Закону №2464-VI зазначено, що персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Несплата працедавцем з 01.01.2004 нарахованого єдиного соціального внеску, тобто невиконання ним обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України, не може бути наслідком несення позивачем відповідальності у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу. Згідно з Законом № 1058 відповідальність за несплату страхових внесків несе саме страхувальник (роботодавець).

Тому, до стажу роботи Манзика В.П. має бути зарахований період роботи з 05.01.2018 по 28.02.2018 за цивільно-правовою угодою № 2/14 від 05 січня 2018 року в ДП «Володимирецьке лісове господарство».

Отож, судом встановлено, що позивач досягнув віку, визначеного статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням зменшення, проживав необхідну кількість років в зоні гарантованого добровільного відселення для призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Разом з тим, для призначення пенсії слід встановити наявність необхідного загального страхового стажу відповідно до вимог статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який має бути з врахуванням зменшення - не менше 21 року, тобто відповідність позивача критеріям призначення пенсії на підставі відповідної норми. Тому належним способом захисту порушеного права у даному випадку є зобов`язання відповідача зарахувати спірні періоди роботи до страхового стажу та повторно розглянути питання щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Манзику В.П.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Враховуючи положення частини першої статті 139 КАС України, суд стягує на користь позивача понесені ним судові витрати, які підлягають відшкодуванню, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За правилами частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином частина сплаченої суми судового збору у розмірі 496 грн 20 коп відповідно до квитанції від 17.02.2022, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, підлягає стягненню на користь позивача.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 26.01.2022 №26 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу Манзика Василя Павловича періоди роботи з 23.12.1988 по 26.11.1996 в радгоспі «Більський», з 27.11.1996 по 16.12.1999 в колективному сільськогосподарському підприємстві «Стир», з 17.12.1999 по 01.12.2005 в сільськогосподарському виробничому кооперативі «Мрія», з 05.01.2018 по 28.02.2018 в ДП «Володимирецьке лісове господарство».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.01.2022 про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн 20 (двадцять) коп за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 17 червня 2022 року

Учасники справи:

Позивач - Манзик Василь Павлович (вул.Шевченка, буд.89,с.Великі Телковичі,Вараський район, Рівненська область,34312, ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7,м.Рівне,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076)

Суддя Н.В. Друзенко