Справа № 360/297/22
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2022-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

15 червня 2022 рокуСєвєродонецькСправа № 360/297/22

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

12.01.2022 до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивачка) до Головного управління Пенсійного Фонду України в Луганській області (далі - відповідач № 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - відповідач № 2), в якій позивачка просить:

- визнати незаконним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 18.08.2021 № 90, яким було відмовлено у призначенні дострокової пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з моменту виникнення права на пенсію, тобто з 18.07.2021.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17.07.2021 позивачці виповнилося 50 років, а також в зв`язку з тим, що вона має дитину - інваліда з дитинства, якого виховала до шестирічного віку, позивачка вважає, що набула право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

11.08.2021 позивачка звернулася з заявою про призначення пенсії до ГУПФУ в Луганській області через відділ обслуговування громадян у м. Попасна, надавши усі необхідні документи, у т.ч. документи, що підтверджують інвалідність з дитинства її сина - ОСОБА_2 та довідку, яка підтверджує, що позивачка виховала його до шестирічного віку.

В порушення вимог чинного законодавства ГУПФУ в Луганській області передало документи позивача до розгляду ГУПФУ в Черкаській області, яке своїм рішенням від 18.08.2021 №90 відмовило в призначенні пенсії через те, що позивачка не надала документів, які б підтвердили наявність медичних показань для визнання дитини інвалідом до шестирічного віку.

Вказане рішення позивачка вважає протиправним та таким, що порушує її право на пенсійне забезпечення, що стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 17.01.2022 відкрито провадження по справі, визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 22.02.2022 залучено до участі у справі в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач № 3).

01.02.2022 до суду від відповідача № 1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти позовних вимог, посилається на таке.

11.08.2021 позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області з заявою про призначення дострокової пенсії за віком.

18.08.2021 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області прийнято рішення № 90 про відмову у призначенні пенсії позивачу.

Пенсійний вік згідно статті 115 Закону 1058 становить 50 років. Вік позивачки - 50 років.

Позивачем було надано довідку лікарняно-консультативної комісії від 11.08.2021 № 652/158 про факт захворювання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитиною-інвалідом за досягненням 7-річного віку від ІНФОРМАЦІЯ_3, відомостей про наявність медичних показань для визнання дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку не зазначено.

За таких обставин позивач не має права на призначення дострокової пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю висновку про визнання дитини особою з інвалідністю до шестирічного віку.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку № 22-1 (екстериторіальність), рішення про відмову в призначенні пенсії приймало ГУПФУ в Черкаській області.

З урахуванням викладеного відповідач просив відмовити у задоволені позовних вимог.

Від відповідача № 2 та відповідача № 3 відзиви на позовну заяву до суду не надходили.

Ухвалою суду від 15.06.2022 звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив такі обставини справи.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до висновку ЛКК № 652/168 від 11.08.2021, виданого на ім`я ОСОБА_2 , діагноз встановлено ІНФОРМАЦІЯ_3, висновок ЛКК № 220 ОДКП, визнаний дитиною з інвалідністю до 18 років.

Позивачка звернулася до УПФУ в Попаснянському районі Луганської області з заявою від 28.07.2021 про призначення пенсії.

Заяву позивачки про призначення пенсії було передано на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за принципом екстериторіальності.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 18.08.2021 № 90 за результатами розгляду заяви позивачки відмовлено в призначенні пенсії за віком згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з тим, що до заяви було додано довідку ЛКК від 11.08.2021 № 652/168 про факт захворювання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитиною інвалідом за досягненням 7-річного віку, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_3.

Листом від 06.10.2021 № ГУПФУ в Луганській області повідомило позивачку про прийняте рішення.

Вирішуючи спір по суті, суд керується таким.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який набрав чинності 01 січня 2004 року.

Статтею 1 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Спір між сторонами виник з підстав правомірності та обґрунтованості відмови органу Пенсійного фонду України у призначенні позивачу пенсії на підставі пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV.

Пунктом 3 частини першої статті 115 Закону №1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали осіб з інвалідністю з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу). За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини з інвалідністю.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846; далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до абзацу сьомого підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1, зі змінами) до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують особливий статус особи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю (при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV).

Згідно з пунктом 2.18 розділу ІІ Порядку № 22-1 визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття особа з інвалідністю установлюється статтею 2 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (Закон № 875-ХІІ), а також статтею 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абзацу третього статті 1 Закону № 2961-ІV дитина з інвалідністю - особа до досягнення нею повноліття (віком до 18 років) зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність.

Згідно з частиною дванадцятою статті 7 Закону № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, передбачено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Такий висновок ЛКК дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV. Встановлення органами медико-соціальної експертної комісії інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а підтримала правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 27 травня 2014 року у справі №21-133а14 щодо дострокового призначення пенсії за віком, згідно з яким мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку ЛКК, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 330/2181/16-а наголосила на тому, що визначення терміну інвалід з дитинства не міститься ані в Законі № 875-ХІІ, ані в Законі «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю». При цьому за змістом абзацу другого пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до 18-річного віку.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у наведеній постанові для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до шести років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена частиною шостою статті 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Велика Палата Верховного Суду вказала на недоцільність висновку Касаційного адміністративного суду про тлумачення поняття інвалід з дитинства як статус дитини-інваліда, який ця дитина набуває по досягненню нею 18 років; при вирішенні питання про наявність права на призначення дострокової пенсії матері враховується не тлумачення поняття інваліда з дитинства , а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Верховний Суд від зазначеного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах не відступав (наприклад, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі №336/2781/17-а).

Отже, саме по собі виховання дитини до шестирічного віку без показань для визнання її особою з інвалідністю у віці до шести років не є підставою для призначення матері інваліда з дитинства дострокової пенсії за віком.

У розглядуваній справі позивачці ОСОБА_1 відмовлено у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-ІV у зв`язку з ненаданням документів про те, що її син мав медичні показання для визнання його дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, оскільки вперше ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний дитиною-інвалідом ІНФОРМАЦІЯ_3 (у повних 7 років).

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 до заяви від 28.07.2021 про призначення пенсії додала висновок ЛКК, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Згідно з медичним висновком ЛКК КНП «Попаснянський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 11.08.2021 № 652/168 ОСОБА_2 вперше визнаний дитиною з інвалідністю до 18 років - ІНФОРМАЦІЯ_3.

Жодної інформації про те, що ОСОБА_2 мав медичні показання для визнання його дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку матеріали справи не містять.

З ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 7 років ОСОБА_2 набув статусу дитини з інвалідністю з відповідними правовими наслідками, тому, враховуючи наведені вище висновки Верховного Суду у справі № 330/2181/16-а, право позивача на призначення дострокової пенсії за віком прямо пов`язано з наявністю висновку ЛКК про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Позивач не надала доказів, що зверталася до відповідного закладу охорони здоров`я для отримання медичного висновку ЛКК про можливість встановлення її сину ОСОБА_2 до 6 років інвалідності внаслідок травми (захворювання) за встановленим діагнозом. Відомості про перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку (у зв`язку із наявністю медичного висновку про необхідність дитини у домашньому догляді) відсутні.

За таких обставин в ГУПФУ у Донецькій області були відсутні підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком як матері інваліда з дитинства, оскільки вона не надала Управлінню Пенсійного фонду України висновку ЛКК, що її дитина ОСОБА_2 , інвалідність якій встановлено у 7 років, мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

При цьому суд зазначає, що отримання позивачем такого висновку ЛКК не позбавляє її права повторно звернутися для вирішення питання про призначення пенсії на підставі пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-ІV.

На підставі аналізу норм чинного законодавства, що врегульовує спірні правовідносини, з урахуванням обставин у справі, встановлених письмовими доказами, та правових висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 330/2181/16-а, суд дійшов висновку, що ГУПФУ у Донецькій області, приймаючи рішення від 18.08.2021 № 90 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії, діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом.

Щодо посилання позивача на те, що ГУПФУ у Донецькій області не мав правових підстав для розгляду заяви та прийняття рішення стосовно позивача, який звернувся із заявою про призначення пенсії до відповідача №1, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 44 Закону № 1058-IV встановлено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (частина третя статті 44 Закону № 1058-IV).

Відповідно до частини першої статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

За приписами частини п`ятої статті 45 Закону № 1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України № 13-1 від 07.07.2014) (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до пунктів 1.1 та 1.3 Порядку № 22-1:

- заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб;

- заява про призначення пенсії може подаватись заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів), через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України (далі - вебпортал) з використанням кваліфікованого електронного підпису або електронної системи BankID відповідно до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.07.2015 № 13-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.08.2015 за № 991/27436;

- заява про призначення пенсії може подаватись представником заявника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з пунктом 1.8 Порядку № 22-1 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3 Порядку № 22-1 встановлено:

- рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи;

- рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Відповідно до пункту 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

За приписами пункту 4.10 Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Вищевказане свідчить про те, що розгляд документів та безпосередньо прийняття рішення про призначення або відмову у призначенні пенсії розглядає пенсійний орган за принципом екстериторіальності. Тобто, не за місцем проживання/реєстрації пенсіонера.

З урахуванням наведеного суд вважає, що в даному випадку ГУПФУ в Луганській області правомірно застосовано принцип екстериторіальності.

На підставі вищевикладеного у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Щодо питання про розподіл судових витрат суд зазначає, що ухвалою суду від 15.06.2022 звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору. Відтак, судовий збір не стягується.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.О. Свергун