Справа № 131/240/22
Суддя: Балтак Д. О.
Дата ухвалення: 2022-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 131/240/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.05.2022

Іллінецький районний суд Вінницької області у складі головуючого судді Балтака Д.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської митниці Державної митної служби України про визнання протиправною та скасування постанови про порушення митних правил, -

встановив:

До Іллінецького районного суду Вінницької області надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської митниці Державної митної служби України про визнання протиправною та скасування постанови про порушення митних правил від 17 лютого 2022 р. № 4754/10000/21. Даною постановою позивача визнано винним у порушенні митих правил, передбачених частиною 4 статті 469 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 34 000,00 (тридцять чотири тисячі гривень 00 коп.) грн. Позов обґрунтований тим, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів допущення позивачем порушення митих правил, передбачених частиною 4 статті 469 Митного кодексу України, оскільки суб`єктом владних повноважень не встановлений факт здійснення передачі позивачем транспортного засобу поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту. З урахуванням зазначеного позивач просить суд ухвалити рішення, яким скасувати зазначену постанову порушення митних правил та закрити провадження у даній справі.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 18 березня 2022 р. відкрито провадження у адміністративній справі, судовий розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників та запропоновано відповідачу надати відзив на адміністративний позов.

Відповідно до частини 1 статті 262 КАС України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Змістом частини восьмої даної статті визначено, що при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно частини четвертої статті 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Вищенаведену ухвалу про відкриття провадження у справі відповідач отримав 05 квітня 2022 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 22 9, однак у встановлений судом строк суб`єкт владних повноважень відзиву на позов до суду не подав.

У відповідності до правового висновку наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 р. у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18) направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

З огляду на те, що відповідачем у встановлений судом строк (з урахуванням часу на пересилання поштової кореспонденції) не надано суду відзив на позов та не повідомлено суд про причини за яких такий відзив не може бути подано, суд кваліфікує неподання відповідачем відзиву на позов, як визнання позову у повному обсязі.

Так, суд розглянувши адміністративну справу, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Судом встановлено, що згідно постанови в справі про порушення митних правил від 17.02.2022 р. № 4754/10000/21, яка винесена заступником начальника Київської митниці Державної митної служби України А. Михалевич 03 вересня 2021 р. до відділу митного оформлення № 2 митного поста «Південний» Київської митниці громадянином України ОСОБА_2 за митною декларацією типу «ІМ40АА» № UA 100240/2021/366014 оформлено у вільний обіг транспортний засіб марки OPEL модель ZAFIRA VIN № НОМЕР_1 . Відповідно до інформації, що міститься у електронній базі АСМО «Інспектор» транспортний засіб марки OPEL модель ZAFIRA VIN № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 був ввезений на митну територію України 23 березня 2017 р. громадянином України ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , через пункту пропуску «Виступовичі - Нова Рудня» Житомирської митниці ДФС в режимі «транзит» терміном до 10 діб та повинен бути доставленим у митний орган призначення до закінчення строку, визначеного статтею 95 МК України. Перевіркою інформації з використанням бази даних АСМО «Інспектор» транспортний засіб марки OPEL модель ZAFIRA VIN № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 у строк встановлений ч. 1 ст. 95 МК України не вивозився та у інший митний режим не переміщувався. Таким чином, гр. ОСОБА_1 передав без дозволу митного органу транспортний засіб марки OPEL модель ZAFIRA VIN № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , поміщений у митний режим «транзит», у користування особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим «транзит», чим вчинив порушення митних правил, передбачене частиною 4 статті 469 МК України. Вказаною постановою ОСОБА_1 визнаний винним у порушенні митих правил, передбачених частиною 4 статті 469 МК України та притягнутий до адміністративної відповідальності у виді штрафу у розмірі 34 000,00 (тридцять чотири тисячі гривень 00 коп.) грн. (а.с. 8-11).

Порядок провадження у справах про порушення митних правил визначено главою 69 Розділу XIX Митного кодексу України (надалі - МК України).

Підставами для порушення справи про порушення митних правил є: 1) безпосереднє виявлення посадовими особами митного органу порушення митних правил; 2) офіційні письмові повідомлення про вчинення особою порушення митних правил, отримані від правоохоронних органів, а також органів, що здійснюють види контролю, зазначені у частині першій статті 319 цього Кодексу; 3) офіційні письмові повідомлення про вчинення порушення митних правил, отримані від митних та правоохоронних органів іноземних держав, а також від міжнародних організацій (стаття 491 МК України).

Частиною першої статті 486 МК України визначено, що завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Згідно пункту 3 розділу 1 Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджених наказом Держмитслужби від 17.11.2005 р. № 1118, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 листопада 2005 р. № 1428/11708 (надалі - Правил) ТЗ для здійснення митного контролю та митного оформлення може бути пред`явлений митному органу як власником, так і вповноваженою особою. Уповноважена особа - особа, яка на підставі договору або належно оформленого доручення, виданого власником товарів і транспортних засобів, наділена правом учиняти дії, пов`язані з пред`явленням цих товарів і транспортних засобів митним органам для митного контролю та митного оформлення при переміщенні їх через митний кордон України, або іншим чином розпоряджатися зазначеними товарами та транспортними засобами.

Відповідно до пункту 4 розділу 1 вказаних Правил транспортних засіб, що переміщуються через митний кордон України громадянами, перебувають під митним контролем: при ввезенні з метою транзиту - з моменту перетину митного кордону України до вивезення за межі митної території України; при вивезенні для вільного обігу або тимчасово - з моменту пред`явлення митному органу до завершення митного оформлення та вивезення за межі митної території України.

У відповідності до пункту 7 розділу 1 даних Правил власник ТЗ або вповноважена особа, який переміщує т.з. через митний кордон України, пред`являє його митному органу для проведення митного огляду й подає (серед іншого) оригінали та ксерокопії таких документів: що підтверджують право власності на ТЗ або користування ним (у тому числі з правом розпорядження); реєстраційних (технічних) документів на транспортний засіб (якщо він перебував на обліку в реєстраційному органі іноземної держави чи України) з відмітками про зняття транспортного засобу з обліку, якщо такі документи видаються реєстраційним органом; паспортних документів та інших документів, визначених законодавством України та міжнародними договорами України, що дають право на перетин державного кордону, та/або паспорта громадянина (посвідчення особи з відміткою про місце проживання); посвідки чи іншого документа про постійне (тимчасове) проживання в Україні або за кордоном тощо.

Згідно пункту 9 розділу 1 зазначених Правил транспортних засіб на який відсутні документи, що підтверджують право власності на ТЗ або користування ним (у тому числі з правом розпорядження) не підлягає пропуску через митний кордон України.

Митне оформлення транспортного засобу здійснюється відповідно до вимог статті 335 МК України, постанови КМУ від 21.05.2012 р. № 451 та наказу Держмитслужби України від 17.11.2005 р. № 1118.

Згаданими нормативними актами, що регулюють митну справу визначено, що оформлення транспортного засобу здійснюється не на водія, а на власника автомобіля або уповноважену ним особу.

Отже, при оформленні зобов`язання про транзит визначальним є не факт знаходження особи за кермом автомобіля, а факт зазначення такої особи у поданих документах, власником транспортного засобу або уповноваженою особою.

Згідно п. 1.1 § IV вищезазначених Правил у разі ввезення транспортних засобів на митну територію України з метою транзиту власник (або уповноважена особа) пред`являють його митному органу для проведення митного огляду й подають оригінали та ксерокопії таких документів: що підтверджують право власності на ТЗ або користування ним (у тому числі з правом розпорядження); реєстраційних (технічних) документів на транспортний засіб; паспортних документів та інших документів, визначених законодавством України та міжнародними договорами України, що дають право на перетин державного кордону, та/або паспорта громадянина (посвідчення особи з відміткою про місце проживання); посвідки чи іншого документа про постійне (тимчасове) проживання в Україні або за кордоном тощо.

Відповідно до статті 90 МК України транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Положеннями частини першої статті 92 МК України визначено, що митний режим транзиту може бути застосований як до товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що безпосередньо ввозяться на митну територію України, так і до таких, що перебувають на митній території України. Пунктом 1 частини четвертої даної статті визначено, що для поміщення товарів та/або транспортних засобів комерційного призначення у митний режим транзиту особа, на яку покладається дотримання вимог митного режиму, повинна: подати митному органу митну декларацію (документ, який відповідно до статті 94 цього Кодексу використовується замість митної декларації), товарно-транспортний документ на перевезення та рахунок-фактуру (інвойс) або інший документ, який визначає вартість товару.

Згідно пункту 2 частини першої статті 93 МК України товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються у митному режимі транзиту, повинні: не використовуватися з жодною іншою метою, крім транзиту.

Відповідно до першої частини статті 381 МК України громадянам дозволяється поміщувати у митний режим транзиту транспортні засоби особистого користування з метою прохідного транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок митного органу, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом, та переміщуються громадянами-нерезидентами.

Переміщення транспортних засобів особистого користування з метою прохідного транзиту через митну територію України здійснюється у строки, встановлені статтею 95 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 частини першої статті 95 МК України встановлюються такі строки транзитних перевезень залежно від виду транспорту: для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб).

Змістом частини п`ятої статті 102 МК України визначено, що для завершення митного режиму транзиту особою, відповідальною за дотримання вимог митного режиму, до закінчення строку, визначеного статтею 95 цього Кодексу, митному органу призначення повинні бути представлені товари, поміщені у митний режим транзиту, та митна декларація або інший документ, визначений статтею 94 цього Кодексу.

У відповідності до частини другої статті 321 МК України у разі ввезення на митну територію України товарів, транспортних засобів комерційного призначення митний контроль розпочинається з моменту перетинання ними митного кордону України.

Користування та розпорядження товарами, транспортними засобами комерційного призначення, які перебувають під митним контролем, забороняються, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (частина третя статті 325 МК України).

За приписами частини 4 статті 469 МК України передача транспортного засобу особистого користування, тимчасово ввезеного на митну територію України чи поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту, за винятком випадків, коли в транспортному засобі знаходиться особа, яка безпосередньо ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи поміщувала його у митний режим транзиту, а так само використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Разом з тим, статтею 489 МК України передбачено, що посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Змістом частини першої статті 458 МК передбачено, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність. Види порушень митних правил та відповідальність за такі правопорушення закріплено у главі 68 Кодексу.

Згідно положень статті 495 МК України доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Такі дані встановлюються: 1) протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; 2) поясненнями свідків; 3) поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; 4) висновком експерта; 5) іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України.

Посадова особа митного органу, яка здійснює провадження у справі про порушення митних правил, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

З аналізу зазначених норм вбачається, що для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 469 МК України має бути встановлено, що: транспортний засіб який ввозився на митну територію України перебував у володінні, користуванні чи розпорядженні позивача; останній безпосередньо ввозив такий транспортний засіб на митну територію України та поміщував його у митний режим транзит (в тому числі має бути встановлено, що саме він заявляв митний режим транзит з наданням митнику відповідних документів на підтвердження права власності або користуванням ТЗ.); мають бути встановлені всі без виключення ознаки складу (елементи) порушення митних правил (об`єкт порушення митних правил, об`єктивна сторона порушення митних правил, суб`єкт порушення митних правил, суб`єктивна сторона порушення митних правил.)

У даному випадку суд вважає за необхідне зазначити, що зміст виявленого митним органом порушення полягає у тому, що ОСОБА_1 , здійснивши ввезення транспортного засобу на митну територію України для особистого користування, передав його іншій особі - ОСОБА_2 . Водночас суб`єктом владних повноважень не встановлено коли та за яких обставин відбулася передача транспортного засобу. Встановлення такої обставини має істотне значення для вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення позивача до відповідальності за частиною 4 статті 469 МК України, адже вказана норма права була введена в дію вже після ввезення ОСОБА_1 відповідного транспортного засобу на митну територію України.

Так, пунктом 7 розділу I Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо ввезення транспортних засобів на митну територію України» від 08 листопада 2018 р. № 2612-VIII до статті 469 МК України було внесено зміни, а саме - назву статті викласти в такій редакції:

«Стаття 469. Неправомірні операції з товарами, митне оформлення яких не закінчено, або з товарами, що перебувають на тимчасовому зберіганні під митним контролем, або з транспортними засобами особистого користування, тимчасово ввезеними на митну територію України чи поміщеними у митний режим транзиту» та доповнено новою частиною четвертою такого змісту:

«Передача транспортного засобу особистого користування, тимчасово ввезеного на митну територію України чи поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту, за винятком випадків, коли в транспортному засобі знаходиться особа, яка безпосередньо ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи поміщувала його у митний режим транзиту, а так само використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян».

Згідно з пункту 1 розділу II вказаного Закону він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 7 і 8 розділу I та підпункту 1 пункту 2 розділу II цього Закону, які набирають чинності через 270 днів з дня, наступного за днем опублікування цього Закону.

Отже, пункту 7 розділу I Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо ввезення транспортних засобів на митну територію України» набрав чинності 22 серпня 2019 р., в той час як транспортний засіб марки марки OPEL модель ZAFIRA VIN № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ввезено на митну територію України 23 березня 2017 р.

Порушення митних правил, передбачене частиною 4 статті 469 МК України, не є триваючим порушенням, адже є вчиненим у момент передачі транспортного засобу іншій особі. Водночас особа не може бути притягнута до відповідальності за вчинення дій, які на той момент не становили складу адміністративного правопорушення внаслідок відсутності норми права, яка встановлював міру відповідальності за відповідні дії.

Згідно з частиною другою статті 58 Конституції України ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. З цього конституційного припису випливає, що діяння як певне правопорушення може визнаватись тільки законом, а не будь-яким іншим нормативно-правовим актом.

Такий висновок підтверджується положеннями пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України про те, що виключно законами визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Крім того, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень покладено обов`язок доказування правомірності постанови про порушення митних правил від 17 лютого 2022 р. № 4754/10000/21, у тому числі в частині застосування частини 4 статті 469 МК України з урахуванням обмежень, встановлених статтею 58 Конституції України.

Проте, Київська митниця Державної митної служби України, як відповідач у справі такого обов`язку не виконала, адже в оскаржуваній постанові не визначила момент вчинення порушення митних правил, а також не скористалася правом подати відзив на позовну заяву чи письмові пояснення щодо обставин, які слугували підставою для винесення оскаржуваної постанови про порушення митних правил.

В свою чергу, постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є та не може бути беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Аналогічні правові висновки наведені Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 19 лютого 2020 р. у справі № 204/8036/16-а (провадження № К/9901/24178/18), від 26 квітня 2018 р. у справі № 338/1/17 (провадження № К/9901/15804/18) та від 08 липня 2020 р. у справі № 463/1352/16-а (провадження № К/9901/21241/18). У відповідності до частини п`ятої статті 243 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до пункту 3 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова Київської митниці Державної митної служби України про порушення митних правил від 17 лютого 2022 р. № 4754/10000/21 підлягає визнанню протиправною та скасуванню, а провадження у справі про порушення митних правил закриттю.

Крім того, змістом пункту 5 частини першої статті 244 КАС України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Змістом пункту 1 частини третьої даної статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною другою статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Змістом частини третьої даної статті визначено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У відповідності до частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження факту понесення позивачем витрат на правничу допомогу останнім суду надані відповідні письмові докази зазначеного, а саме: договір про надання правничої допомоги від 28.12.2021 р. № 153, у відповідності до умов якого розмір гонорару адвоката погоджений сторонами складає 4 000,00 (чотири тисячі гривень 00 коп.) грн. (а.с. 26-27), розрахунок витрат на правову допомогу, у відповідності до якого при наданні правової допомоги адвокатом витрачено 4 (чотири) години, при цьому година роботи адвоката оплачується у розмірі 500,00 (п`ятсот гривень 00 коп.) грн. (а.с. 29), ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АВ № 1025428 від 05.01.2022 р. (а.с. 28), квитанція до прибуткового касового ордеру від 28.12.2021 р. № 153 на суму 4 000,00 (чотири тисячі гривень 00 коп.) грн. (а.с. 30).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту)на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Положеннями статті 30 даного Закону визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04).

Як вбачається зі змісту розрахунку витрат на правову допомогу, на виконання умов договору про надання правничої допомоги від 28.12.2021 р. № 153 зміст витраченого часу адвокатом складає: юридичний аналіз доказової бази для подальшого формування позовних вимог та направлення адвокатського запиту - 4 (чотири) години; підготовка позовної заяви - 4 (чотири) години. Оплата витрат на правову допомогу у даній справі орієнтовно складає 4 000,00 грн. із розрахунку 500,00 грн. х 8 год. = 4 000,00 грн.

Суд враховує, що в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, а отже є визначеним. При цьому, окрім представництва у судах до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; тощо. Зазначена правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 р. у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).

Враховуючи вищенаведене, а також з урахуванням задоволення позовних вимог у заявленому розмірі, складності справи та об`єму виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерія реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 (чотирьох тисяч гривень 00 коп.) грн., оскільки саме в цій сумі витрати на професійну правничу допомогу є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг поза межами судового засідання, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Крім того, частиною першою статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору. Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що позовні вимоги задоволені повністю, суд вважає за необхідне стягнути з рахунку бюджетних асигнувань Київської митниці Державної митної служби України на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 коп.) грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 90, 92, 93, 95, 102, 321, 325, 380, 381, 458, 469, 486, 489, 491, 495 МК України, ст.ст. 9, 20, 73-77, 90, 132, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255, 262, 286 КАС України, суд -

ухвалив:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Київської митниці Державної митної служби України про порушення митних правил від 17 лютого 2022 р. № 4754/10000/21 та закрити провадження у справі про порушення митних правил.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 (чотири тисячі гривень 00 коп.) грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 коп.) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Сьомого апеляційного адміністративного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Київська митниця Державної митної служби України, , адреса місця знаходження: 03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, 8-а.

Суддя: