Справа № 320/8399/21
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2022-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2022 року № 320/8399/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

до суду звернувся ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) з позовом до Головного управління Національної поліції у Київській області (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 11.03.2020 по 21.05.2021 у розмірі 173264,00 грн., без урахування обов`язкових податків та зборів;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 11.03.2020 по 21.05.2021 у розмірі 173265,82 грн., без урахування обов`язкових податків та зборів.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що рішенням Київського окружного адміністративного суду по справі №320/3420/20 визнано протиправним і скасовано наказ про звільнення позивача із відповідного структурного підрозділу відповідача, та поновлено позивача на раніше займаній посаді.

Оскільки середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з моменту звільнення та станом на час поновлення позивача на посаді відповідачем виплачено не було, позивач звернувся до останнього із рапортом, у якому просив здійснити відповідні нарахування та виплати, але отримавши відмову, мотивовану тим, що стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у вказаному рішенні суду не врегульовано, позивач вирішив звернутись до суду з даним адміністративним позовом.

У зв`язку із невідповідністю позовної заяви встановленим вимогам Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалою суду від 21.07.2021 позовну заяву вирішено залишити без руху на встановлено позивачеві строк на усунення виявлених недоліків.

На виконання вимог вищевказаної ухвали, судом 06.08.2021 отримано уточнену позовну заяву позивача разом із необхідними додатками.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.08.2021 було відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання.

Відповідач проти позову заперечував та вказав на те, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі №320/3420/20 не було врегульовано питання щодо виплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. Відтак, оскаржувана бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області відсутня.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_2 .

На виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 у адміністративній справі №320/3420/20 Головним управлінням Національної поліції у Київській області видано наказ по особовому складу від 21.05.2021 №141 о/с, яким скасовано пункт наказу Головного управління Національної поліції у Київській області від 11.03.2020 №77 о/с в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 6 частини 1 статті 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту) сержанта поліції ОСОБА_1 , поліцейського взводу №3 роти №4 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» з 12 березня 2020 року та поновлено сержанта поліції ОСОБА_1 , поліцейського взводу №3 роти №4 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» з 13 березня 2020 року.

22.06.2021 ОСОБА_1 подав до Головного управління Національної поліції рапорт стосовно виплати грошового забезпечення за період вимушеного прогулу.

За результатами розгляду вказаного рапорту позивач отримав відповідь, оформлену листом від 01.07.2021 №29/11-465, в якій відповідач відмовив позивачеві у виплаті такого грошового забезпечення з огляду на те, що рішення суду в частині поновлення позивача на роботі не містить вимоги зобов`язального характеру щодо нарахування, виплати чи стягнення таких грошових коштів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Слід зазначити, що трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Відповідні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10.10.2019 року в справі №369/10046/18 та у справі №910/4518/16.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Суд зазначає, що чинне законодавство не містить застережень щодо неможливості звернення особи до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу окремо від позову про поновлення на роботі.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 11.03.2020 по 21.05.2021 суд зазначає, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Більш того, для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Крім того, самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

У постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі 3813/4640/17, колегія суддів вказує, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.

Як встановлено судом, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції Київської області від 11.03.2020 року №77о/с про звільнення ОСОБА_1 із посади сержанта поліції поліцейського взводу № 3 роти № 4 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» та поновлено ОСОБА_1 на посаді сержанта поліції поліцейського взводу № 3 роти № 4 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021 вказане рішення залишено без змін.

Відповідно до ухвали Київського окружного адміністративного суду від 30.04.2021, у зв`язку із допущенням у рішенні суду логічної помилки у рішенні Київського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі 320/3420/20 в третьому абзаці резолютивної частини рішення слова «Поновити ОСОБА_1 на посаді сержанта поліції поліцейського взводу № 3 роти № 4 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» Головного управління Національної поліції у м. Києві» замінено словами "Поновити ОСОБА_1 на посаді сержанта поліції поліцейського взводу № 3 роти № 4 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» Головного управління Національної поліції в Київській області".

Як вбачається із матеріалів справи, Головним управлінням Національної поліції в Київській області поновлено позивача з 13.03.2020 на посаді сержанта поліції поліцейського взводу № 3 роти № 4 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Миротворець» Головного управління Національної поліції в Київській області, про що прийнято наказ від 21.05.2021 № 141о/с.

При цьому матеріали справи не містять жодного рішення щодо зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату грошових коштів за час вимушеного прогулу, водночас відповідно до статті 232 КЗпП України трудові спори щодо оплати за час вимушеного прогулу підлягають безпосередньому розглядові в місцевих загальних судах.

За наведених обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 11.03.2020 по 21.05.2021 з огляду на відсутність такої.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Національної поліції у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 11.03.2020 по 21.05.2021 у розмірі 173265,82 грн., без урахування обов`язкових податків та зборів, суд зазначає таке.

Грошове забезпечення поліцейського за час вимушеного прогулу обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 липня 2018 року, справа №805/1110/17-а.

Виплата грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988).

Пунктом 2 Постанови № 988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом МВС України від 06 квітня 2016 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29 квітня 2016 року № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Пунктом 6 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06 квітня 2016 року №260, передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пунктом 9 розділу І Порядку встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

У свою чергу, пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Розраховуючи суму середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, слід виходити з такого.

Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції у Київській області від 21.05.2021 №141о/с позивача поновлено на посаді з 13.03.2020.

Як вбачається з листа Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції у Київській області від 27.08.2021 №1802/109/29/1-21, що не заперечувало позивачем, нарахування грошового забезпечення розпочато з 01.05.2021.

Відтак періодом, за який позивач має право на виплату середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, є з 13.03.2020 (день поновлення на службі) по 30.04.2021 (день, що передує початку виплати грошового забезпечення після поновлення).

Відповідно до довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції у Київській області від 28.08.2021 №463 за січень 2020 року позивачеві всього нараховано 11063,92 грн., за лютий 2020 - 11063,92 грн. Кількість відпрацьованих робочих днів за вказаний період становить 60 днів.

У даному випадку середньоденна заробітна плата на час звільнення ОСОБА_1 становила 368,80 грн.: заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців, що передували звільненню, робочі (календарні) дні (22 127,84 грн.), поділена на число відпрацьованих робочих днів (60 днів).

Слід зазначити, що аналогічна сума середньоденного грошового забезпечення вказана також у наведеній вище довідці від 28.08.2021 №463 та не заперечується учасниками процесу.

Отже, для розрахунку належної позивачеві суми середнього грошового забезпечення за період вимушеного прогулу, слід помножити середньоденну заробітну плату (368,80 грн.) ОСОБА_1 на кількість робочих днів вимушеного прогулу водночас за період з 13.03.2020 (день поновлення на службі) по 30.04.2021 (день, що передує початку виплати грошового забезпечення після поновлення).

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права суд зазначає, що учасниками процесу не було надано суду жодних пояснень щодо підстав нарахування, обґрунтованого розрахунку, правильність якого повинна бути перевірена, а не нарахована судом, відтак, з метою забезпечення ефективного способу захисту порушеного права суд вважає, що належним та ефективним способом є зобовязання відповідача нарахувати і виплатити позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу.

При прийнятті рішення суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Крім того, у пункті 80 рішення у справі "Перес проти Франції" ("Perez v. France", заява № 47287/99) ЄСПЛ зазначив, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд включає право сторін, що беруть участь у справі, представляти будь-які зауваження, які вони вважають доречними до їхньої справи. Оскільки метою Конвенції є забезпечення не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав фактичних і ефективних (див. рішення у справі "Артіко проти Італії" (Artico v. Italy), пункт 33), це право можна вважати ефективним тільки в тому випадку, якщо зауваження були дійсно "заслухані", тобто належним чином враховані судом, який розглядає справу. Отже, дія статті 6 Конвенції полягає в тому, щоб, серед іншого, зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами у справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належності до справи (див. рішення у справі "Ван де Хурк проти Нідерландів" (Van de Hurk v. Netherlands) серія A. 288, заява № 16034/90, пункт 59).

Також у пункті 71 рішення у справі "Пелекі проти Греції" (Peleki v. Greece, заява № 69291/12) ЄСПЛ нагадав, що внутрішнє рішення суду може бути визначене як "довільне" з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене міркувань або якщо це міркування ґрунтується на явній помилці факту чи закону, допущеної національним судом, що призводить до "заперечення справедливості" (Moreira Ferreira v. Portugal (no 2), заява № 19867/12, пункт 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження.

У контексті оцінки доводів суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін суд вважає, що ключові аргументи доводів та міркувань учасників процесу отримали достатню оцінку.

Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено принцип законності, який вимагає, щоб органи державної влади та їх посадові особи діяли тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог, відповідач як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення з даним позовом до суду позивач судовий збір не сплачував, оскільки є звільненим від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір". Таким чином, судовий збір за рахунок відповідача на користь позивача відшкодуванню не підлягає.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 78, 90, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Київській області (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 13.03.2020 по 30.04.2021, без урахування обов`язкових податків та зборів, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.06.2022.

Суддя Панченко Н.Д.