Справа № 420/21435/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2022-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/21435/21

Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 13 січня 2022 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Градовського Ю.М., Шеметенко Л.П.,

секретар судового засідання Недашковська Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного бюро розслідувань на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, тимчасово виконуючого обов`язки начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Кравцової Євгенії Олексіївни про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державного бюро розслідувань, тимчасово виконуючого обов`язки начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Кравцової Євгенії Олексіївни, в якому позивач просив:

визнати протиправною бездіяльність тимчасово виконуючої обов`язки начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Кравцової Євгенії Олексіївни по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 21 вересня 2021 року про надання копії документів, на підставі яких надані повноваження здійснювати самопредставництво ДБР головному спеціалісту відділу представництва та судово-аналітичної роботи Управління правового забезпечення Андрію Олійнику;

зобов`язати Державне бюро розслідувань надати копії документів, на підставі яких надані повноваження здійснювати самопредставництво ДБР головному спеціалісту відділу представництва та судово-аналітичної роботи Управління правового забезпечення Андрію Олійнику.

В обґрунтування позову вказав, що 21 вересня 2021 року він звернувся до Державного бюро розслідувань із запитом на інформацію, у якому просив копії документів, на підставі яких надані повноваження здійснювати самопредставництво ДБР головному спеціалісту відділу представництва та судово-аналітичної роботи Управління правового забезпечення Андрію Олійнику. Втім, на своє звернення отримав відповідь №559ПІ/1016-06-588/21 від 27.09.2021 за підписом тимчасово виконуючої обов`язки начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Кравцової Євгенії Олексіївни у якій повідомлено, що за результатами запиту на інформацію відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» надається копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Позивач вважає, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації (п. 1 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань») та саме такі документи запитувалися позивачем, однак не були надані відповідачем. За вказаного, на думку позивача мала місце відповідь не по суті запиту. При цьому, умисне ненадання відповідачем інформації на запит через незастосування норм Закону № 2939-VI порушує конституційне право позивача на вільне збирання та використання інформації. Відновленням цього права позивач вважає зобов`язання Державного бюро розслідувань надати інформацію згідно запиту позивача від 21 вересня 2021 року.

Відповідач проти задоволення позову заперечував мотивуючи зокрема тим, що розглянувши запит про надання публічної інформації по суті вимог, ДБР правомірно надало саме виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Представником позивача до суду подано відповідь на відзив, в якому, зокрема зазначив, що доводи викладені у відзиві є необґрунтованими, з огляду на те, що розуміючи різницю між документами Державного бюро розслідувань і документами Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань які не запитувалися, позивач обґрунтовано вважає, що запитувана інформація ним не отримана.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність тимчасово виконуючої обов`язки начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Кравцової Євгенії Олексіївни по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 21 вересня 2021 року про надання копії документів, на підставі яких надані повноваження здійснювати самопредставництво ДБР головному спеціалісту відділу представництва та судово-аналітичної роботи Управління правового забезпечення Андрію Олійнику.

Зобов`язано Державне бюро розслідувань розглянути інформаційний запит на публічну інформацію від 21.09.2021 року з урахуванням висновків суду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням у відповідних частинах, ОСОБА_1 та Державним бюро розслідувань на зазначене рішення суду подано апеляційні скарги, у яких посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянти просять кожен у відповідних частинах скасувати та змінити рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування свої апеляційної інстанції Державне бюро розслідувань вказує зокрема на те, що у запиті позивача про надання публічної інформації від 21.09.2021 ОСОБА_1 просив надати документи, на підставі яких надані повноваження здійснювати самопредставництво ДБР, тобто запит містить загальний опис запитуваної інформації, без конкретизації (статут, положення, закон, тощо). З огляду на таке формулювання у запиті про надання публічної інформації, ДБР листом від 27.09.2021р. № 559ПІ/1016-06-588/21 надало копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якої вбачається, що інформація про ОСОБА_2 внесена до зазначеного реєстру, як особи уповноваженої вчиняти дії від імені ДБР без довіреності, у тому числі підписувати договори. Та наявність повноважень щодо представництва від імені ДБР. В той же час, у позові ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що нібито в запиті на інформацію просив надати саме документи, які надаються державному реєстратору для провадення відповідних реєстраційних дій. Зазначене на думку скаржника, свідчить про маніпуляцію фактичними обставинами справи за сторони позивача. В свою чергу, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення вийшов за межі спірних правовідносин, оскільки досліджуючи документи, які можуть підтверджувати повноваження на самопредставництво інтересів юридичної особи в адміністративному судочинстві, залишив поза увагою запит про надання публічної інформації, запитувані відомості, а також відповідь ДБР. Таким чином, апелянт стверджує, що отримавши запит позивача про надання публічної інформації, надало запитувані документи з урахуванням положень ст. 55 КАС України та ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

21.03.2022р. (вхід.№5986/22) від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань, у якому посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника, позивач просить залишити скаргу без задоволення, зокрема мотивуючи тим, що процесуальні документи по справі подано представником ДБР Олександр Салко, який не має адміністративної процесуальної дієздатності та який не має права їх підписувати. З приводу доводів по суті апеляційної скарги, позивач наголошує на тому, що у запиті на інформацію він просив надати копії документів щодо повноважень здійснювати самопредставництво ДБР Олійником А., створених саме відповідачем, відповідно до ст. 1 ЗУ «Про доступ до публічної інформації».

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду у даній справі підлягає зміні шляхом доповнення резолютивної частини абзацом щодо стягнення на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 5434,00 грн. з тих підстав, що в рамках адміністративного судового провадження Одеського окружного адміністративного суду по даній справі, при виконанні договору про надання правничої (правової) допомоги від 20.06.2021р. Адвокатом своєчасно та у повному обсязі виконані всі необхідні роботи із супроводу адміністративної справи. Згідно з п.п. 4.1, 4.1.1, 4.2, 4.3 Договору, розмір гонорару Адвоката, який необхідно сплатити Клієнту становить 27,1712*200 =5434грн. Відповідачі не надали до суду жодних розрахунків не співмірності витрат на правову допомогу або недотримання позивачем приписів ч.ч. 6,7 ст. 134 КАС України. За вказаного, посилаючись на приписи ст. 2, ст. 135 КАС України і зазначаючи про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, скаржник ОСОБА_1 в даному випадку вбачає наявними підстави для стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на свою користь витрат на правничу допомогу у розмірі 5434 грн.

03.05.2022р. (вхід.№ 7870/22) від Державного бюро розслідувань надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якому посилаючись на хибність доводів позивача викладених у його апеляційній скарзі, просить відмовити у її задоволенні з огляду на те, що метою укладення Договору про надання правової допомоги ОСОБА_1 , на думку відповідача у справі, - є не захист порушених або не визнаних прав і свобод позивача, а цілеспрямоване намагання дестабілізувати роботу органів ДБР. Зауважує, що позивачем здійснюється систематичне направлення безпідставних запитів про надання публічної інформації, відповіді на які використовуються ним в якості підстав звернення до суду в незалежності від наслідків розгляду запитів. В той же час, скеровані до суду позовні заяви є аналогічними за змістом та в переважній більшості ідентичні як за підставами так і за предметом позову, складені шляхом заповнення відповідних зразків процесуальних документів. Таким чином, подані позивачем документи, на підтвердження витрат на правничу допомогу не можуть свідчити про складність справи, витрачання адвокатом значної кількості часу, об`єктивності та доцільності здійснення витрат пов`язаних з правничою допомогою під час розгляду справи. Враховуючи, що дана справа є справою незначної складності, оскільки є типовою, беручи до уваги, що надані адвокатом послуги носять технічний характер, відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу. За таких підстав суд першої інстанції, як зауважує відповідач. Правомірно відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.

03.05.2022р. (вхід.№ 7897/22) від позивача у справі надійшли письмові пояснення на відзив відповідача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зокрема вказує про необґрунтованість заперечень відповідача з приводу стягнення витрат на правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції.

23.03.2022р. від позивача у справі до суду надійшла заява про стягнення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

15.03.2022р. та 20.04.2022р. (вхід.№№3560/22, 7360/22) від Державного бюро розслідувань надійшли заперечення на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні апеляційної скарги Державного бюро розслідувань слід відмовити, з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у справі письмовими доказами, позивач звернувся до Державного бюро розслідувань з інформаційним запитом про отримання публічної інформації від 21.09.2021 року. (а.с.4).

У запиті позивач просив надати копії документів, на підставі яких надані повноваження здійснювати самопредставництво ДБР головному спеціалісту відділу представництва та судово-аналітичної роботи Управління правового забезпечення Андрію Олійнику.

Листом від 27.09.2021 року за №559ПІ/10-16-06-588/21 позивачу надана відповідь, що за результатами розгляду запиту відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» надається копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27.07.2021. (а.с.5)

Представник позивача вважає, що відповідь відповідача від 27.09.2021 року №559ПІ/10-16-06-588/21 на запит позивача від 21.09.2021 року є відповіддю не по суті запиту, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав позивачу документи по суті заяви позивача, у зв`язку із чим дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльність тимчасово виконуючої обов`язки начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Кравцової Євгенії Олексіївни по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 21 вересня 2021 року про надання копії документів, на підставі яких надані повноваження здійснювати самопредставництво ДБР головному спеціалісту відділу представництва та судово-аналітичної роботи Управління правового забезпечення Андрію Олійнику, а також зобов`язання Державне бюро розслідувань розглянути інформаційний запит на публічну інформацію від 21.09.2021 року з урахуванням висновків суду.

Пославшись на приписи ст.ст. 132, 134 КАС України, врахувавши надані позивачем докази у підтвердження понесення ним витрат на правничу допомогу у зв`язку із розглядом даної справи в суді першої інстанції, врахувавши категорію та складність справи, часом витраченим адвокатом на виконання робіт. Обсяг наданих послуг та ціну позову, суд першої інстанції вважав наявними підстави для стягнення на користь позивача з відповідача судових витрат у розмірі 2270,0 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції у межах вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як визначено ч. 2 ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації».

Публічна інформація за визначенням ч.1 ст.1 Закону України "Про доступ до публічної інформації", - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Приписами ст. 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

У відповідності до статті 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації", суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

В свою чергу, статтею 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Згідно з пунктом 6 ч. 1 ст.14 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

В силу вимог ст.19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Частиною 1 статті 22 ЗУ «Про доступ до публічної інформації» передбачено випадки, за яких розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, серед яких: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником (ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про доступ до публічної інформації»).

Як вірно було визначено судом першої інстанції, спірним питанням в межах даного спору є те, що відповідач неналежним чином розглянув запит позивача та надав документ, який на думку позивача не стосується суті звернення.

Колегією суддів встановлено, що запит ОСОБА_3 на інформацію, надісланий до Державного бюро розслідувань стосувався надання на його адресу копій документів. На підставі яких надані повноваження здійснювати самопредставництво ДБР головному спеціалісту відділу представництва та судово-аналітичної роботи Управління правового забезпечення Андрію Олійнику (а.с. 4).

За результатами розгляду вказаного запиту позивача на інформацію, ДБР у відповідь, на адресу позивача надіслало копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27.07.2021р.

Скаржник наголошує, що ним було належним чином розглянуто запит позивача та враховуючи формулювання запиту ОСОБА_1 надано належний документ - копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27.07.2021р., з якого вбачається, що інформація про ОСОБА_2 внесена до зазначеного реєстру, як особи уповноваженої вчиняти дії від імені ДБР без довіреності, у тому числі підписувати договори, та наявність повноважень щодо представництва від імені ДБР.

Скаржник зазначає про помилковість висновку суду першої інстанції щодо суті позовних вимог, адже надаючи позивачу копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27.07.2021, відповідач вважав такі дії правомірними з огляду на те, що наявність відповідного запису у реєстрі є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням наявності таких відомостей (інформації) для будь-якої особи та аналогічна позиція висвітлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду під час винесення ухвали від 21.01.2020 у справі № 2140/1691/18.

Однак, колегія суддів такі твердження скаржника оцінює критично, позаяк наявність відомостей в реєстрі є результатом внесення запису на підставі певних документів, які дають законні підстави для реєстрації певних даних. Саме ті документи, на підставі яких вносяться державним реєстратором відомості до реєстру щодо осіб які мають право діяти в порядку самопредставництва і є документами, на підставі яких особі надані повноваження здійснювати самопредставництво.

Колегія суддів враховує, що в силу приписів ст.131-2 Конституції України, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Як визначено пп.11 п.16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року.

Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 01 січня 2020 року.

Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

Отже, з 01 січня 2020 року представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах здійснюється виключно прокурорами або адвокатами. Питання самопредставництва не закріплені в нормах Конституції України, але ці питання регламентовані положеннями відповідних кодексів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2020 року у справі №9901/39/20 зазначила, що з урахуванням положень статті 55 КАС України, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження.

Апеляційний суд звертає увагу апелянта на те, що у запиті ОСОБА_1 містилась вимога щодо надання документів на підставі яких саме надані повноваження здійснювати самопредставництво ДБР спеціалісту відділу представництва та судово-аналітичної роботи Управління правового забезпечення Андрію Олійнику. В свою ж чергу, витяг з ЄРЮОФОПтаГФ є лише підтвердження наявності таких повноважень. Тобто свідченням певного факту, але на переконання судової колегії, не є тим документом на підставі якого особі надано певні повноваження.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що витяг з реєстру є документом створеним, по-перше, не Державним бюро розслідувань, тобто не розпорядником інформації, а по-друге, є документом який відображає інформацію, яка створена розпорядником, та є загальнодоступною для усіх осіб, проте не є тим, документом на підставі якого особі надані повноваження на самопредставництво.

З урахуванням встановлених обставин та наведеного вище, апеляційний суд підтримує висновок суду першої інстанції про наявності підстав для визнання протиправною бездіяльність тимчасово виконуючої обов`язки начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Кравцової Євгенії Олексіївни по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 21 вересня 2021 року про надання копії документів, на підставі яких надані повноваження здійснювати самопредставництво ДБР головному спеціалісту відділу представництва та судово-аналітичної роботи Управління правового забезпечення Андрію Олійнику.

З огляду на те, що позивач у своєму запиті на інформацію просив Державне бюро розслідувань надати копії документів, на підставі яких надані повноваження здійснювати самопредставництво ДБР головному спеціалісту відділу представництва та судово-аналітичної роботи Управління правового забезпечення Андрію Олійнику, однак відповідач не надав позивачу документи по суті його запиту, а надав документ який поза розумним сумнівом, не стосується запиту по суті, колегія суддів також вважає вірним й висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Державне бюро розслідувань розглянути інформаційний запит на публічну інформацію від 21.09.2021 року з урахуванням висновків суду.

Отже у суду першої інстанції за встановлених спірних обставин справи були наявні підстави для задоволення позову.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги відповідача у справі Державного бюро розслідувань, суд апеляційної інстанції зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги Державного бюро розслідувань колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Посилання представника позивача, що процесуальні документи по справі (відповідні відзиви та апеляційні скарги) подано неналежними представниками ДБР є помилковими, враховуючи наступне.

Згідно матеріалів справи, під час розгляду даної справи відзив на позовну заяву, апеляційну скаргу, заперечення щодо стягнення судових витрат, відзив на апеляційну скаргу позивача, ДБР подавалися за підписом Салка О.В., Свистунова А.В., які на підтвердження відповідних повноважень надали до суду витяг з ЄДРЮОФОПтаГО Державного бюро розслідувань (код 41760289), в якому зазначено, що вказані особи уповноважені вчиняти дії від імені юридичної особа, у тому числі підписувати договори тощо (підписант діє виключно в судах без окремого доручення (самопредставництво) з усіма правами та обов`язками сторони, третьої особи в т.ч. подання процесуальних документів, оскарження судових рішень, посвідчення копій).

В силу приписів ч.1 ст.55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з ч. 3 ст. 55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Відповідно до частини 4 статті 55 КАС України Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Отже, процесуальний кодекс розмежовує такі юридичні категорії, як представництво і самопредставництво.

У відповідності до ч.1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації (частина четверта статті 87 Цивільного кодексу України).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації, регулюються, окрім Цивільного кодексу України, спеціальним Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Загальні засади державної реєстрації, а також її основні принципи визначені в статті 4 вказаного Закону. До них, зокрема, належать обов`язковість та публічність державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі.

З метою забезпечення державних органів достовірною інформацією створено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

Обов`язковому відображенню (реєстрації) в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (частина третя статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

Статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, закріплений статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», яка, зокрема, визначає, що внесені до Реєстру документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі. Якщо ж відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі.

Отже, наявність відповідного запису у реєстрі є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, в тому числі й для суду, а відтак, подані відзиви та апеляційна скарга та інші процесуальні документи та клопотання від імені ДБР підписано посадовими особами відповідача, які мають на це відповідне право з наданням доказів наявності такого права.

Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як визначено ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

У відповідності до приписів ч.ч. 1, 3-5 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із ч.ч. 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Колегія суддів з матеріалів справи встановила, що від позивача до Одеського окружного адміністративного суду у ході розгляду даної справи, надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, представником позивача до заяви про стягнення витрат позивача, пов`язаних з правничою допомогою додано договір про надання правничої допомоги від 20.06.2021 року №14, акт від 17.12.2021 року про надання правничої допомоги відповідно до договору від 20.06.2021 року.

Згідно акту від 17.12.2021 року, ОСОБА_1 («КЛІЄНТ») та адвокат Єрмолатін Віктор Іванович («АДВОКАТ»), що діє на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ОД № 004000, а разом - сторони, уклали цей Акт про наступне: «В рамках адміністративного судового провадження Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/21435/21 (суддя Марин П.П.) при виконанні Договору про надання правничої (правової) допомоги від 20 червня 2021 року Адвокатом своєчасно та у повному обсязі виконані всі необхідні роботи із супроводу адміністративної справи.».

Пунктами 4.1., 4.1.1., 4.2., 4.3 Договору визначено, що розмір гонорару Адвоката, який необхідно сплатити Клієнту становить 27,1712 х 200 = 5434 гривні.

Відповідач, вважаючи відсутніми підстави для відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу надав до матеріалів справи клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, в якому зауважив, що в суді перебуває велика кількість позовних заяв за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, які фактично є ідентичними, що свідчить про те, що їх підготовка не потребує часу та витрат на їх складання. З огляду на зазначене, представник відповідача вказує, що заявлений розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним зі складністю справи, часом витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, ціною позову і значенням справи для сторони.

Як свідчить мотивувальна частина оскаржуваного судового рішення, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції, врахувавши складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову вважав, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката заявлених до відшкодування на його користь з відповідача у розмірі 5434,000грн. є необґрунтованим та непропорційним до предмета спору та складності справи.

Врахувавши, що розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, без необхідності надання додаткових доказів, суд першої інстанції вважав за можливе присудити на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу по цій справі в сумі 2270,00 грн., адже на думку суду попередньої інстанції, саме такий розмір витрат на професійну правничу допомогу є пропорційним до предмета спору.

Надаючи оцінку доводам скарги ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що долученими документами позивачем доведено надання йому адвокатом правничої допомоги у суді першої інстанції, а надані суду матеріали доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу адвоката саме в розглядуваній справі.

В свою чергу слід також вказати, що відповідно дост.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Як відзначено у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Слід також зазначити, що в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, на що ухвалюючи додаткове судове рішення суд першої інстанції звернув належної уваги.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Враховуючи складність розглядуваної справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є стороною у справі, суд першої інстанції враховуючи принцип співмірності підставно зменшив понесені позивачем витрати на правничу допомогу до 2270,00 грн.

Ця сума, на переконання колегії суддів, є цілком ґрунтовною та не є такою, яка могла б за даний спірних обставин справи вважатись неспівмірною, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури.

При вирішенні наведеного питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду по наведеній категорії справ, яка викладена у постанові Великої Палати від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, в постановах Касаційного адміністративного суду від 05.09.2019р. у справі № 826/841/17, від 19.09.2019р. у справі № 826/8890/18, які в силу приписів ч.5ст.242 КАС України та ч.6ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковими для суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи у цій частині та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 2270,00 грн.

Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, вирішивши вимоги ОСОБА_1 щодо витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не відобразив результат у резолютивній частині судового рішення.

Враховуючи, що висновки суду першої інстанції по суті відповідають встановленим у справі обставинам, однак резолютивна частина рішення суду не містить результату розгляду заяви позивача про відшкодування судових витрат, у зв`язку із чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в резолютивній частині, шляхом доповнення її змісту абзацом стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу понесених ним під час розгляду даної справи в суді першої інстанції.

При цьому, вказана обставина, не може бути підставою для встановлення помилковості висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування ухваленого рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є зокрема неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

23.03.2022р. від позивача у справі до суду надійшла заява про стягнення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

15.03.2022р. та 20.04.2022р. (вхід.№№3560/22, 7360/22) від Державного бюро розслідувань надійшли заперечення на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 322 КАС України, постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема з резолютивної частини із зазначенням зокрема розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

До матеріалів справи представником позивача долучено акт про надання правничої (правової) допомоги відповідно до договору №14 від 20.06.2021р., укладений ОСОБА_1 та адвокатом Єрмолатіним В.І. про наступне: «В рамках адміністративного судового провадження Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/21435/21 (суддя Марин П.П.) при виконанні Договору про надання правничої (правової) допомоги від 20 червня 2021 року Адвокатом своєчасно та у повному обсязі виконані всі необхідні роботи із супроводу адміністративної справи.».

Пунктами 4.1., 4.1.1., 4.2., 4.3 Договору визначено, що розмір гонорару Адвоката, який необхідно сплатити Клієнту становить 27,1712 х 100 = 2217 гривні.

Відповідач у справі надав до суду заперечення на заяву позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, у яких вказав про безпідставність та необґрунтованість заявленої суми до стягнення. Посилаючись на те, що позивачем подано до державного бюро розслідувань більше п`ятдесяти запитів на інформацію, які не містять обґрунтування запитуваної інформації, у переважній більшості своїй стосуються отримання персональних даних щодо співробітників органів ДБР, які крім іншого, є конфіденційною інформацією та як наслідок, наразі позивачем подано понад майже сорок аналогічних за змістом позовів. Наявність такої кількості спорів, на думку відповідача, поданих одним і тим же адвокатом від одного і того ж позивача, не можуть свідчити про складність сформованих документів, необхідність витрачання значного обсягу часу на написання таких документів та реальності адвокатських витрат, тощо.

Колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що при визначенні суми відшкодування, опираючись на висновки висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Апеляційний звертає увагу, що дана справа є справою незначної складності, відтак сума витрат на правничу допомогу за супроводження такої справи адвокатом у суді апеляційної інстанції, поза розумним сумнівом не може бути обґрунтованою у розмірі 2717 грн.

На переконання суду апеляційної інстанції, акт від 09.03.2022р. про надання правничої (правової) допомоги відповідно до Договору №14 від 20.06.2021р. складений формально та досить абстрактно, без урахування послуг, які могли бути надані фактично, не містить детального опису виконаних адвокатом робіт та їх вартості, часу витраченого адвокатом на надання таких послуг.

Заявлена позивачем сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 2717,00 грн. є неспівмірною, зокрема, зі складністю справи, ціною позову та значенням справи для сторони.

Відтак, оцінивши рівень заявлених до відшкодування витрат позивача на правничу допомогу під час апеляційного розгляду справи, з урахуванням того, що такі витрати понесені фактично, а також співмірність послуг категорії складності справи та пропорційності витраченого часу, об`єму наданих послуг, їх необхідності колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення клопотання зменшивши при цьому їх розмір та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу понесено під час апеляційного розгляду даної справи у розмірі 1350,00 гривень.

Керуючись ст. ст. 132, 134, 139, 243, 308, 311, 315-317, 321-322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Резолютивну частину рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.01.2022р. по справі № 420/21435/21 змінити доповнивши її абзацом наступного змісту:

«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державного бюро розслідувань (, 01011, м. Київ, вул. Панаса Мирного, 28) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у сумі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 коп.».

У іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.01.2022 року по справі № 420/21435/21 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державного бюро розслідувань (, 01011, м. Київ, вул. Панаса Мирного, 28) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу під час апеляційного розгляду справи у сумі 1350 (одна тисяча триста п`ятдесят) гривень 00 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено та підписано 15.06.2022р.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Градовський Ю.М. Шеметенко Л.П.