Справа № 160/4658/22
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2022 року Справа № 160/4658/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №1-0425 від 26.11.2021р., -

ВСТАНОВИВ:

22.02.2022р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача №1-0425 від 26.11.2021р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вважає вищенаведене оспорюване повідомлення-рішення протиправним, оскільки позивач використовує належну йому нежитлову будівлю корівника площею 2800,1 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , має у власності та у користуванні земельні ділянки, велику рогату худобу, які використовуються ним для ведення особистого селянського господарства, а відповідно, позивач вважає, що він виступає сільськогосподарським товаровиробником та має право на пільгу, передбачену п. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України. Окрім того, позивач посилається і на те, що відповідач за спірним рішенням визначив йому суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за січень-жовтень 2018р. 26.11.2021р. протиправно поза межами 1095-денного строку, визначеного п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 та п.102.1 ст.102 ПК України (а.с.1-9).

Ухвалою суду від 18.04.2022р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 17.05.2022р., а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності визначення грошового зобов`язання позивачеві за оспорюваним рішенням за період з січня по жовтень 2018р. поза межами 1095-денного строку, визначеного п.102.1 ст.102 ПК України та з урахуванням вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.77).

На виконання вищезазначених вимог ухвали суду, 09.05.2022р. відповідачем до канцелярії суду подано відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог повністю посилаючись на те, що об`єкт нерухомості (нежитлова будівля), який на праві власності належить позивачеві, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця не підпадає під дію абз. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, так як позивач не є сільськогосподарським товаровиробником у розумінні п.п.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України; позивач не надав жодних доказів, які б свідчили про здійснення відповідних сільськогосподарських операцій, виготовлення, реалізацію продукції, що ставить під сумнів факт наявності у позивача статусу сільськогосподарського товаровиробника; акт обстеження будівлі від 06.01.2022р. не стосується періоду оподаткування 2018-2020р.р., тому вважає, що позивачем не підтверджено умови, за яких до позивача може застосовуватися податкова преференція, передбачена абз. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України. Щодо дотримання відповідачем строків визначення зобов`язань за період з січня по жовтень 2018р., то відповідач посилається на те, що визначення вказаного грошового зобов`язання за оспорюваним рішенням відбулося у межах 1095-денного строку, що настає за граничним строком плати грошового зобов`язання, нарахованого контролюючим органом (а.с.81-84).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 17.06.2022р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянину України ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлова будівля корівника загальною площею 2800,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15.10.2012р. у справі №0432/2208/2012, копією технічного паспорту та копією витягу з КП «Павлоградське МБТІ» за №36926726 від 24.12.2012р. (а.с.10-16).

26.11.2021р. Головним управлінням ДПС у Дніпропетровські області було прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» за №1-0425 за яким згідно до п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України позивачеві визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які є власниками нежитлової нерухомості за 2018р. 104244,00 грн., за 2019р. 116844,00 грн., за 2020р. 121223,67 грн., загальна сума податкового зобов`язання становить 342311,67 грн., що підтверджується копією наведеного рішення, наявного у справі (а.с.59).

Правомірність прийняття відповідачем вищезазначеного податкового повідомлення-рішення є предметом спору у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення адміністративного позову повністю, виходячи з наступного.

Правове регулювання порядку, строків сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, платниками податків юридичними та фізичними особами врегульовані приписами Податкового кодексу України (далі ПК України).

Так, згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 ст.266 ПК України передбачено, що платники податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 ст. 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 ст.266 ПК України).

За приписами статті 30 ПК України встановлено, що податкова пільга це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування.

Так, у відповідності до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірний правовідносин) визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 ст.14 ПК України передбачено, що сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу ХІУ цього Кодексу це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Тобто, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІУ цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як, в даному випадку, йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).

Згідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України встановлено, що у разі, якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Так, поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років» від 18 січня 2001 року №2238-ІІІ, під яким законодавець визначає фізичну або юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

З метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

А за приписами статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» визначено, що виробники сільськогосподарської продукції це юридичні особі всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що наведені вище поняття «сільськогосподарський товаровиробник» не суперечать його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків (у даному випадку у значенні оподаткування податком на нерухоме майно) мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

До такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 26.11.2020р. у справі №560/168/19, даний висновок є обов`язковим до застосування адміністративним судом у порядку, встановленому ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Більш того, на користь висновку про те, що положення пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є застосовними у тому числі й до фізичних осіб, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання. Так, Законом України від 23 листопада 2018 року №2628-УІІІ підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Тобто, законодавець уточнив з 1 січня 2019 року, що сільськогосподарським товаровиробником є як юридичні, так і фізичні особи.

Згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17 серпня 2020 року №507, будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.

Своєю чергою, продукція сільського господарства (сільськогосподарська продукція) це продукція, що виробляється в сільському господарстві та відповідає кодам Державного класифікатора продукції та послуг (стаття 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис»).

Тобто, будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу Державного класифікатора 018-2000, використовуються та належать фізичним особам, що займаються сільськогосподарською діяльністю, мають у володінні, користуванні чи розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, не є об`єктами оподаткування згідно з пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Наведена правова позиція узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.03.2021р. у справі №500/2782/18 у подібних правовідносинах, у зв`язку із чим підлягає застосуванню адміністративним судом у даних правовідносинах виходячи з приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, як встановлено судом із наявних в матеріалах справи копій документів, факти того, що позивач є фізичною особою та здійснює сільськогосподарську діяльність з вирощування великої рогатої худоби, сільськогосподарської продукції на земельних ділянках, які належать йому та його родині, що підтверджується тим, що у приватній власності позивача знаходиться нежитлова будівля корівника площею 2800,1 кв.м., яку він використовує з 2013р. по теперішній час для утримання великої рогатої худоби про що свідчить копія рішення Петропавліського районного суду Дніпропетровської області від 15.10.2012р. у справі №0432/2208/2012, копія витягу з Павлоградського МБТІ від 24.12.2012р., копія акту обстеження будівлі корівника від 06.01.2022р., у користуванні у позивача та у його родини знаходяться ряд земельних ділянок про що свідчать копії відомостей із копій Державних актів на право власності на земельні ділянки, свідоцтв про право власності на земельні ділянки та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, також позивач є власником великої рогатої худоби, що підтверджено відповідними паспортами серії НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 (а.с.12-58).

За викладеного, здійснивши аналіз вищенаведених встановлених обставин у даній справі та норм вищезгаданого чинного законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з урахуванням того, позивач як фізична особа, яка здійснює сільськогосподарську діяльність з виробництва сільськогосподарської продукції під час якої використовує нежитлову будівлю корівника безпосередньо у своїй господарській діяльності за вищезгаданою адресою для вирощування великої рогатої худоби (зазначене відповідачем жодними доказами не спростовано), він підпадає під поняття «сільськогосподарського товаровиробника», а відповідно, вказаний об`єкт сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб не є об`єктом оподаткування згідно з пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 ст.266 ПК України, у зв`язку із чим прийняте відповідачем оспорюване податкове повідомлення-рішення про визначення позивачеві податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є протиправним та підлягає скасуванню.

Також і додатковою підставою для визнання протиправним та скасуванню оспорюваного податкового повідомлення-рішення у судовому порядку є і визначення відповідачем позивачеві податкового зобов`язання за січень-жовтень 2018р. за цим податковим повідомленням-рішенням лише 26.11.2021р., тобто, поза межами строку, встановленого п.266.10.3 ст.266 та п.102.1 ст.102 ПК України, виходячи з такого.

У відповідності до вимог п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податків контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Також і згідно п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України передбачено, що податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 ст.102 ПК України.

А за приписами наведеного п.102.1 ст.102 ПК України встановлено, що контролюючи орган, крім випадків, визначених п.102.2 цієї статті, має право, зокрема, визначити суму грошових зобов`язань платнику податків, у випадках цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня.

Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податку вважається вільним від такого грошового зобов`язання.

Отже, із системного аналізу вищенаведених норм податкового законодавства, можна дійти висновку про те, що контролюючим органом платнику податку може бути визначене грошове зобов`язання з вказаного вище податку лише в межах 1095-денного строку і тільки до 1 липня, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Тобто, у даному випадку, контролюючий орган зобов`язаний був визначити позивачеві суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно за період січень-жовтень 2018р. у строк до 1 липня 2021р. (що становить 1095 денний термін).

Разом з тим, як свідчить зміст оспорюваного податкового повідомлення-рішення, відповідачем позивачеві за вказаний період було нараховане грошове зобов`язання 26.11.2021р., тобто, поза межами 1095-денного строку, встановленого п.102.1 ст.102, п.п.266.10.3 п.266.10 ст.266 ПК України, а отже, протиправно, що є додатковою підставою для визнання такого оспорюваного рішення протиправним та його скасування, оскільки у разі, якщо контролюючий орган у 1095-денний строк та до 01.07.2021р. не визначив позивачеві суму такого грошового зобов`язання, платник податку, у даному випадку позивач, є вільним від такого грошового зобов`язання у відповідності до вимог п.102.1 ст.102 ПК України.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві не наведено жодних обґрунтованих підстав та не надано жодних допустимих і належних доказів, які б свідчили про правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, з урахуванням вищенаведених норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини та обставин справи, встановлених судом, які відповідачем жодними належними та допустимими доказами не спростовані.

При цьому, судом критично надається оцінка та відхиляються доводи відповідача про те, що платник податку звільняється від відповідальності за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання, але не звільняється від сплати такого податкового зобов`язання, оскільки зазначені твердження суперечать та спростовуються змістом приписів п.102.1 ст.102 ПК України, якими передбачено, що у разі, якщо контролюючий орган не визначив платнику податку суму грошового зобов`язання у 1095-денний строк, такий платник є вільним (тобто звільнений) саме від такого грошового зобов`язання.

Також не можуть бути покладені в основу даного судового рішення аргументи відповідача у відзиві про те, що визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» може застосовуватися лише за приписами Податкового кодексу України та інші закони до цього визначення поняття не можуть бути застосовані, а, відповідно, позивач не є сільськогосподарських товаровиробником у розумінні п.п.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України, з огляду на те, що вказані твердження спростовуються змістом п.5.3 ст.5 ПК України за яким передбачена можливість застосування приписів інших норм законодавства, що також і підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у його вищезгаданій постанові від 04.03.2021р. у справі №500/2782/18,зазначені висновки відповідачем жодними іншими доказами не спростовані.

Є безпідставними та необґрунтованими і посилання відповідача на те, що позивачем не надано жодних доказів реалізації сільськогосподарської продукції, оскільки підставою для застосування до позивача пільги, встановленої п.п. «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) є не факт реалізації сільськогосподарської продукції, а факт використання нежитлового приміщення будівлі корівника для сільськогосподарського призначення, що і підтверджено змістом акту обстеження будівлі від 06.01.2022р. про фактичне використання позивачем даного приміщення корівника для утримання великої рогатої худоби, зберігання сіна, соломи, власної сільськогосподарської продукції в межах сільськогосподарських потреб (а.с.17), що не спростовано відповідачем жодними належними, достатніми та допустимими доказами у розумінні ст.ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, є і неспроможними посилання відповідача на те, що акт обстеження будівлі корівника складений 06.01.2022р., тому не стосується спірного періоду 2018-2020р.р., оскільки зазначене спростовується змістом наведеного акту у якому комісією, у складі двох депутатів сільської ради та двох свідків, були встановлені факти використання позивачем даної будівлі корівника для утримання великої рогатої худоби, зберігання сіна, соломи власної сільськогосподарської продукції у межах сільськогосподарських потреб відбувається починаючи з 2013р. по теперішній час (а.с.17), зазначені встановлені факти відповідною комісією відповідачем жодними іншими доказами не спростовані у порядку та у спосіб, встановлений ст.ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваного податкового повідомлення-рішення, суд приходить до висновку, що встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач під час його прийняття діяв не у спосіб та не у порядку, передбаченому Конституцією та законами України, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що при прийнятті оспорюваного податкового повідомлення-рішення про визначення позивачеві грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно за період з 2018-2020р., прийнятого відповідачем 26.11.2021р. були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування вищенаведеного оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

При цьому, судом враховується і те, що при прийнятті даного рішення, судом враховується позиція Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01 від 06.09.2005; п.89), «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 18.07.2006; п.23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04 від 10.02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) 09.12.1994, п.29). Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з наведеного, наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову у повному обсязі, слід стягнути з бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень відповідача у справі на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3423 грн. 12 коп. понесені позивачем згідно квитанцій №0.0..1 від 22.02.2022р., №0.0..1 від 09.04.2022р.(а.с.65,75).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №1-0425 від 26.11.2021р. задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №1-0425 від 26.11.2021р.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (49005, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 17-А, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3423 грн. 12 коп. (три тисячі чотириста двадцять три грн. 12 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва