Справа № 520/15785/21
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2022-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 р. Справа № 520/15785/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Холода Андрія Євгенійовича на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2021, головуючий суддя І інстанції: Білова О.В., м. Харків, повний текст складено 17.11.21 по справі № 520/15785/21

за позовом Холода Андрія Євгенійовича

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Холод Андрій Євгенійович (далі за текстом також позивач, Холод А. Є.) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом також відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 365 грн. 26 коп. у день за період з 27.09.2017 по 11.08.2021 строком 1 414 календарних днів у сумі 516 475 грн. 36 коп. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 за № 44.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2017 по 11.08.2021 в сумі 72125,43 грн з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суму сплаченого позивачем при поданні позову судового збору в розмірі 721,52 грн.

В задоволенні заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та відмови у стягненні правових витрат, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, помилково зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки дійшов хибного висновку, що розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні пропорційно несвоєчасно невиплаченій при звільненні сумі складає 27,91 % від суми середнього заробітку, який просив стягнути позивач. З посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 зазначає, що сума грошових коштів, виплачена на виконання судових рішень, складає 58,68 % від сум добровільно сплачених коштів під час звільнення, а отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у випадку застосування судом першої інстанції критеріїв зменшення розміру відшкодування, повинна становити 303067,74 грн (58, 68 %). Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а тому безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, відмови у стягненні правових витрат та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що підстави для застосування ст. 117 КЗпП України до спірних правовідносин відсутні.

За результатами апеляційного розгляду просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 з 18.10.2014 до 26.09.2017.

Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.09.2017 за № 66 з 26.09.2017 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

При проведенні вказаних розрахунків Військова частина НОМЕР_1 не здійснила виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, а також невірно нарахувала одноразову грошову допомогу при звільненні та індексацію.

Вказані дії були оскаржені позивачем до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року у справі № 520/6057/19 визнано протиправними дії (бездіяльність) Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у нездійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Судове рішення виконано 10.09.2019.

Згідно з довідкою від 16.11.2021 за № 10/3526 відповідач виплатив грошові кошти на виконання рішення суду у справі № 520/6057/19 у сумі 48098,15 грн.

Також, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року у справі № 520/10721/19 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26 вересня 2017 року.

Судове рішення виконано 10.02.2020.

Згідно з довідкою від 16.11.2021 за № 10/3526 відповідач виплатив грошові кошти на виконання рішення суду у справі № 520/10721/19 у сумі 9759,01 грн.

Також, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року у справі № 520/4673/2020 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з його грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди станом на день звільнення з військової служби 26 вересня 2017 року, здійснити виплату суми перерахунку.

Судове рішення виконано 18.12.2020.

Згідно з довідкою від 16.11.2021 за № 10/3526 відповідач виплатив грошові кошти на виконання рішення суду у справі № 520/4673/2020 у сумі 5855,42 грн.

Також, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 520/12852/19 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2015 року по 26 вересня 2017 року.

Судове рішення виконано 30.03.2020.

Згідно з довідкою від 16.11.2021 за № 10/3526 відповідач виплатив грошові кошти на виконання рішення суду у справі № 520/12852/19 у сумі 3186,63 грн.

Також, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі № 520/744/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 26.09.2017 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін - лютий 2008 року, з врахуванням виплачених сум.

Судове рішення виконано 12.08.2021.

Згідно з довідкою від 16.11.2021 за № 10/3526 відповідач виплатив грошові кошти на виконання рішення суду у справі № 520/744/21 у сумі 60679,26 грн.

Таким чином, з позивачем проведено остаточний розрахунок при звільненні 12.08.2021.

Водночас, Військова частина НОМЕР_1 не нарахувала та не виплатила позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2017 по 11.08.2021.

Посилаючись на наявність підстав для виплати середнього заробітку за увесь час затримки виплати належної позивачу при звільненні суми по день фактичного розрахунку, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, з огляду на обставини того, що нездійснення остаточного розрахунку із позивачем у визначені законодавством строки відбулось з вини власника, або уповноваженого ним органу, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, дійшов висновку, що позивач набув право на отримання відшкодування за затримку виплати грошових сум, належних при звільненні, на підставі статті 117 КЗпП України, а саме за період з 27.09.2017 по 11.08.2021.

Водночас, застосувавши принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції стягнув на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 72 125,43 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та доводам учасників справи, колегія суддів зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, в якому визначені основні трудові права працівників.

Так, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Разом з цим, колегія суддів акцентує увагу на тому, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП Кодексу законів про працю України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Такий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Крім цього, у вказаному судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

За цих обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач набув право на отримання відшкодування за затримку виплати грошових сум, належних при звільненні, а саме за період з 27.09.2017 по 11.08.2021, оскільки вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України ґрунтуються на нормах закону.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Водночас, обставина невиконання відповідачем вимог статті 116 Кодексу законів про працю України підтверджена рішеннями Харківського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року у справі № 520/6057/19, від 25 серпня 2020 року у справі № 520/10721/19, від 25 серпня у справі № 520/4673/2020, від 03 лютого 2020 року у справі № 520/12852/19, від 25 березня 2021 року у справі № 520/744/21.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що посилання відповідача на той факт, що затримка виплати боргу за судовим рішенням не має жодного відношення до розрахунків по заробітній платі не є обґрунтованою, оскільки спори, вирішені Харківським окружним адміністративним судом у справах № 520/744/21, № 520/12852/19, № 520/4673/2020, № 520/10721/19, № 520/6057/19, стосувалися, зокрема невиплати грошового забезпечення позивача. Крім того, ст. 117 КЗпП України передбачає відповідальність за не проведення виплати усіх належних сум, а не тільки заробітної плати, та визначає, що уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати належних при звільненні грошових сум, виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день звільнення з військової служби.

Щодо здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку з 27.09.2017 по 11.08.2021, то колегія суддів зазначає таке.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з абз. 2 п. 7 Порядку № 260 середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа календарних днів за цей період.

Як убачається з матеріалів справи, днем виключення позивача зі списків Військової частини А0501 та всіх видів грошового забезпечення є 26.09.2017.

Згідно з довідкою № 3527 від 16.11.2021 позивачу при звільнені виплачено відповідачем 87352,01 грн.

Позивачем вчинені активні дії щодо отримання недоплачених при звільненні сум зі спливом більш ніж 3,5 років після звільнення, а саме: одноразової грошової допомоги при звільненні при звільненні (у сумі 48098,15 грн); грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік (у сумі 9759,01 грн та у сумі 5855,42 грн); індексації грошового забезпечення (у сумі 3186,63 грн та у сумі 60679,26 грн).

На виконання судових рішень у справах № 520/744/21, № 520/12852/19, № 520/4673/2020, № 520/10721/19, № 520/6057/19 відповідач провів розрахунок з позивачем у період з 10.09.2019 по 12.08.2021, відтак розрахунок заборгованості має здійснюватися по 11.08.2021.

Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (26.09.2017) та дату проведення розрахунку з позивачем (12.08.2021), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 1415 днів.

Згідно з довідкою Військової частини А0501 від 16.11.2021 за № 10/3525 розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 365,26 грн.

Отже, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 27.09.2017 (наступного дня після звільнення) по 11.08.2021 (останній день невиплати грошових коштів) становить 516842,90 грн (365,26 грн - середньоденний заробіток позивача х 1415 дні).

Водночас, колегія суддів зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Як вже зазначалося колегією суддів, основна мета покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, колегія суддів ураховує, що позивач є менш захищеною у відношенні до відповідача, стороною відносин публічної служби. Водночас, у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси іншої сторони також мають бути враховані.

Беручи до уваги наведе слід зазначити, що відносини публічної служби як різновид трудових відносин повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем.

Колегія суддів зазначає, що за змістом статті 117 КЗпП України обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки проведення остаточного розрахунку покладено саме на орган, який виносить рішення по суті спору, тобто в цьому випадку - на суд.

Як убачається з матеріалів справи, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 214930,48 грн (87352,01 грн + 48098,15 грн + 9759,01 грн + 5855,42 грн + 3186,63 грн + 60679,26 грн).

Сума грошових коштів, сплачених із затримкою - 127578,47 грн (48098,15 грн + 9759,01 грн + 5855,42 грн + 3186,63 грн + 60679,26 грн).

При цьому, з вказаної суми слід відрахувати виплачені позивачу: суму одноразової грошової допомоги в розмірі 48098,15 грн на виконання рішення від 01 серпня 2019 року по справі № 520/6057/19; суму грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 9759,01 грн на виконання рішення суду від 25 серпня 2020 року у справі № 520/10721/19; суму перерахованої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 5855,42 грн на виконання рішення суду від 25 серпня 2020 року у справі № 520/4673/2020; суму індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду від 03 лютого 2020 року у справі № 520/12852/19, оскільки за стягненням середнього заробітку за час затримки сплати вказаних сум позивач мав звернутися до суду після їх фактичної виплати відповідачем без зволікань, діючи розумно і добросовісно.

У зв`язку з цим, кінцевий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має обчислюватися з суми 60679,26 грн, сплаченої позивачеві на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі № 520/744/21, який має бути виплачений позивачу за 1415 днів (за період з дати звільнення позивача зі служби (26.09.2017) по дату проведення розрахунку з позивачем (12.08.2021), з урахуванням середньоденного заробітку позивача - 365,26 грн.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 214 930,48 гривень, з яких: грошове забезпечення та інші виплати, належні до виплати під час звільнення - 154 251,22 гривень (71,77 %), індексація за рішенням суду від 23 березня 2021 року у справі № 520/744/21 - 60679,26 гривень (28,23 %).

З урахуванням суми несвоєчасно сплаченої позивачу індексації грошового забезпечення (60679,26 грн), відсотка цієї суми (28,23 %) відносно розміру виплаченого грошового забезпечення та інших сум, належних позивачу до виплати під час звільнення (214 930,48 грн.), розмір відшкодування заробітку за час затримки розрахунку складає 145 904,75 грн (516 842,90 грн х 28,23%).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що у цій справі розмір відшкодування позивачу заробітку за час затримки розрахунку у сумі 145 904,75 грн все рівно є неспівмірним та необґрунтованим, оскільки значно перевищує суму несвоєчасно виплаченої індексації за рішенням суду від 23 березня 2021 року у справі № 520/744/21.

На думку колегії суддів, співмірною та обґрунтованою є сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 60679,26 грн, адже дорівнюватиме сумі несвоєчасно виплаченої індексації на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі № 520/744/21.

Проте, керуючись положеннями частини першої статті 308 КАС України та здійснюючи перегляд оскаржуваного судового рішення в межах апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки у сумі, визначеній судом першої інстанції 72 125,43 грн, що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України.

Доводи позивача про відсутність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 24.06.2021 у справі № 480/2577/20, колегія суддів уважає неприйнятними, оскільки якщо слідувати алгоритму, запропонованому у вказаній постанові, то сума відшкодування (середнього заробітку) має бути пропорційною (у відсотковому відношенні) частці заборгованості у загальній сумі виплат, які належало виплатити позивачеві при звільненні.

Між тим, у спірних правовідносинах сума відшкодування (середнього заробітку), розрахована за таким алгоритмом, значно перевищувала б суму індексації грошового забезпечення, сплаченої відповідачем за рішенням суду у справі № 520/744/21 (майже у 2,5 рази), що, на думку колегії суддів, є несправедливо непомірним тягарем, а не засобом розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання.

З огляду на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 11.08.2021 у справі № 821/2093/16, спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що аргументи позивача про подібність деяких обставин цієї справи і справи № 480/2577/20 ще не означає, що сума стягнення має дорівнювати сумі середнього заробітку, обчисленої з середньоденної заробітної плати помноженої на кількість днів затримки розрахунку.

З урахуванням обставин справи та досліджених судом апеляційної інстанції доказів, колегія суддів уважає механізм та критерії обчислення розміру відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку, які застосовано в цій постанові, обґрунтованими, а суму середнього заробітку, що підлягає нарахуванню та виплаті відповідачем у розмірі 72125,43 грн, визначену судом першої інстанції, такою, що відповідає принципам справедливості, розумності та пропорційності.

Вирішуючи питання щодо стягнення з Військової частини А0501 витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у сумі 8000,00 грн, колегія суддів зазначає таке.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, інші документи, оформлені у встановленому законом порядку.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.18 у справі № 815/4300/17, від 11.04.18 у справі № 814/698/16, від 18.10.18 у справі № 813/4989/17.

Згідно з частиною шостою статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, має визначатися згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та підтверджуватися доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Тобто, договором про надання правової допомоги має бути визначено вартість робіт (послуг) адвоката.

Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат представником позивача до матеріалів справи надані копії:

- договору про надання правової допомоги № 01/29-10 від 29.10.2020 між позивачем та Адвокатським об`єднанням «МОДУМ»;

- ордер на надання правової допомоги серії АН № 1020756 від 17.08.2021, згідно з яким адвокат Буряк О. М. уповноважена на представництво у даній справі;

- акта виконаних послуг від 17.08.2021;

- додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової допомоги № 01/29-10 від 29.10.2020.

Згідно з умовами договору про надання правової допомоги № 01/29-10 від 29.10.2020 «Виконавець зобов`язується надати Клієнту послуги на умовах і в порядку, що визначені Договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання послуг за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Виконавець зобов`язується надати Клієнту визначені цим Договором послуги щодо захисту інтересів останнього в будь-яких органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також в адміністративних, апеляційних адміністративних, касаційному судах України з питання стягнення невиплаченої індексації грошового забезпечення військовослужбовцям, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та інших соціальних виплат належних військовослужбовцю (надалі іменуються «послуги»). Послуга, передбачена предметом цього Договору, оплачується Клієнтом виконавцю в порядку та на умовах, визначених у Додатковій угоді № 1 до цього Договору.

Додатковою угодою № 1, яка не містить дати її підписання, передбачено, що:

1. Сторони домовилися, що вартість послуг з представництва інтересів у суді першої та апеляційної інстанції складає:

1.2 з питання стягнення невиплаченої індексації грошового забезпечення для осіб, які є учасникам бойових дій складає 6000 (шість тисяч) грн.

1.3 з питання стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій складає 2000 (дві тисячі) грн.

1.4 з питання стягнення середнього заробітку при звільненні складає 8000 (вісім тисяч) грн.

1.5 з питання стягнення підйомної допомоги за кожну дату прибуття до нового місця дислокації військової частини складає 6000 (шість тисяч) грн.

1.6 з питання стягнення матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди складає 7000 (сім тисяч) грн.

1.7 з питання стягнення допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди складає 6000 (три тисячі) грн.

1.8 з питання стягнення одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік складає 6000 (шість тисяч) грн.

Пунктом 6 Додаткової угоди № 1, яка не містить дати її підписання, визначено, що ця Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання Сторонами і діє протягом строку дії Договору.

В той же час, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з огляду на відсутність дати підписання вказаної додаткової угоди неможливо встановити, коли саме набрала чинності вказана додаткова угода, а відтак ця додаткова угода не може бути взята до уваги судом у якості належного підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

З поданого представником позивача акта виконаних послуг від 17.08.2021 вбачається, що Виконавцем в інтересах Клієнта, згідно з Договором, у повному обсязі виконано зобов`язання з:

1) надання консультацій та узгодження правової позиції;

2) опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців;

3) складання позовної заяви.

Сторони домовились, що вартість виконаних робіт згідно з умовами договору становить 8000 грн.

В той же час, указаним актом не зазначено щодо якої конкретно справи та якого предмету оскарження складено вказаний акт.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що справа про стягнення середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні є справою з питань загального захисту прав працівників та відповідальності роботодавців за ст. 117 КзпП України, право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачено для всіх працівників та безпосередньо не пов`язано з захистом соціальних прав позивача саме як військовослужбовця.

Проте, договором про надання правової допомоги № 01/29-10 від 29.10.2020 не визначено в п. 1.2, що його укладено щодо справи з приводу стягнення середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні. Вказані виплати не є соціальними виплатами, належними військовослужбовцю, та не входять до жодної з послуг, надання яких визначено позивачем та адвокатським об`єднанням «МОДУМ» в договорі № 01/29-10 від 29.10.2020.

Відтак, договір № 01/29-10 від 29.10.2020 не підтверджує в якості предмету надання правничої допомоги представництво інтересів позивача з приводу стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

З огляду на визначений в п. 1.2 договору перелік питань, з приводу надання правничої допомоги яких укладено договір від 29.10.2020, неможливо встановити, з яких саме питань позивачу надавалися послуги відповідно до акта виконаних послуг від 17.08.2021.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що вказаний акт не може бути належним підтвердженням понесений витрат на професійну правничу допомогу саме у цій справі, є обґрунтованим.

Додаткова угода № 1 також не є належним підтвердженням понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, оскільки не містить дати її складення, що унеможливлює визначення моменту початку її дії.

Додатковою угодою № 1 у п. 1.4 визначено вартість послуг з представництва в суді першої та апеляційної інстанції у сумі 8000 тисяч, в той же час, представником позивача заявлено суму, яка визначена як вартість послуг за розгляд справи у двох інстанціях, до відшкодування у суді першої інстанції.

З огляду на викладене, з урахуванням непідтвердження включення до предмету договору послуг правничої допомоги з питань стягнення середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, неможливості визначення чинності додаткової угоди № 1, неконкретизованості в акті виконаних послуг від 17.08.2021 предмету спірних правовідносин та справи, в рамках якої надано послуги, а також суми, заявленої до відшкодування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт та обсяг надання правничої допомоги у цій справі не підтверджено належними документами, оформленими у встановленому законом порядку.

Відтак, судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не надав належну оцінку доказам щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а тому безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів відхиляє як такі, що носять характер особистих припущень позивача та в ході апеляційного розгляду справи не знайшли свого підтвердження.

З урахуванням приписів ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

З урахуванням приписів статті 139 КАС України, підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору відсутні.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Холода Андрія Євгенійовича - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2021 по справі № 520/15785/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін