Справа № 2-а/1711/1879/11
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 2-а/1711/1879/11 пров. № А/857/5958/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Кузнецовську Рівненської області на постанову Кузнецовського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2012 року, прийняту суддею Горегляд О.І. у справі №2-а/1711/1879/11 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Кузнецовську Рівненської області про зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

20 липня 2011 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовську Рівненської області, у якому просив:

-зобов`язати нарахувати та виплатити підвищення до пенсії як дитині війни відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком з 15.01.2011 та надалі здійснювати виплати у законодавчо визначеному розмірі;

-зобов`язати здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому в зоні посиленого радіоекологічного контролю, в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, відповідно до ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю як особі, що постраждала від Чорнобильської катастрофи, віднесенів до 3 категорії, в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 15.01.2011 та надалі здійснювати виплати у законодавчо визначеному розмірі;

-зобов`язати здійснити нарахування та виплату збільшення пенсії на один відсоток заробітку за кожен рік роботи понад 20 років відповідно до ст.56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 , що заявлені поза межами шестимісячного строку звернення до суду з даними позовними вимогами, а саме за період з 15.01.2011 по 19.01.2011, залишено без розгляду.

Постановою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2012 року позов задоволено частково.

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Кузнецовську Рівненської області здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, передбаченого ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», за період з 20 січня 2011 року по 22 липня 2011 року включно з врахуванням проведених виплат.

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Кузнецовську Рівненської області здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому в зоні посиленого радіоекологічного контролю, відповідно до ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в ромірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет на 2011 рік», за період з 20 січня 2011 року по 22 липня 2011 року.

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Кузнецовську Рівненської області здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 3, згідно з ст. 51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком із застосуванням розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пнсійне страхування» за період з 20 січня 2011 року по 22 липня 2011 року включно з врахуванням проведених виплат.

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Кузнецовську Рівненської області здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 збільшення пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад 20 років стажу, але не вище 75 процентів заробітку, відповідно до ч.2 ст.56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 20 січня 2011 рокудо теперішнього часу, тобто до 22 лютого 2012 року, включно.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову в цій частині відмовити.

Доводи скаржника зводяться до того, що конретні розміри надбавок та доплат, заявлених позивачем, встановлені постановами Кабінету Міністрів України, на який згідно ст.116 Конституції України покладено обов`язки щодо забезпечення проведення політики у сфері соціального забезпечення.

Так, пунктами 4, 8 Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання соціального захисту населення окремих категорій громадян» встановлено, що особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" виплачується у таких розмірах до прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність: тим, що належать до категорії 3,- 10 відсотків; дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться у таких розмірах: з 22 травня - 48,1 грн, з 01 липня - 48,20 грн та з 01 жовтня - 49,8 грн.

Відповідно ж до ч.5 ст.54, ст. 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, а також конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій визначаються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і підвищення мінімальної заробітної плати. Отже саме КМУ уповноважений визначати конкретний розмір доплат, пенсій, додаткових пенсій, що передбачені вищезазначеними законами, реалізуючи тим самим надані п.3 ст. 116 Конституції України повноваження щодо забезпечення проведення політики у сфері соціального забезпечення, проте зазначені норми судом при прийнятті оскаржуваного рішення враховані не були.

Апеляційна скарга також містить доводи про те, що в Законах України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та «Про соціальний захист дітей війни» відсутні положення, які б встановлювали розмір мінімальної пенсії за віком як розрахункової величини, а також чітко передбачали те, яким саме органом (пенсійним чи іншим), за рахунок яких коштів та в якому процедурному порядку здійснюється призначення і виплата згаданих виплат.

Покликаючись на ч.3 п.3.2 ухвали Конституційного Суду України від 19.05.2009 №27-у/2009, зазначає, що визначене частиною третьою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застосування мінімального розміру пенсії за віком на рівні прожиткового мінімуму, стосується виключно розмірів пенсій, призначених за цим законом. Таким чином, на думку скаржника, механізм реалізації положення ст.51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» відсутній.

Також не погоджується із рішенням суду в частині зобов`язання управління здійснити позивачу нарахування пенсії відповідно до положень ч.2 ст. 56 Закону №796, так як позивач перебуває на обліку у пенсійному органі як отримувач пенсії за Законом №1058 за його вибором, як це передбачено ч.1 ст.10 Закону №1058, що виключає право позивача на отримання підвищення пенсії відповідно до наведеної норми.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно матеріалів пенсійної справи №113003 ОСОБА_1 з 08.07.1996 перебуває на обліку у відповідача та на підставі його заяви отримує пенсію за віком, додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру та підвищення до пенсії як дитині війни.

Позивач, ввжаючи бездіяльність пенсійного органу щодо виплати додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру та підвищення до пенсії як дитині війни у неналежних розмірах протиправною та вважаючи, що має право на збільшення розміру пенсії відповідно до норм ч.2 ст. 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3 ст. 90 КАС України).

Не заперечуючи право позивача на отримання підвищень до пенсії як дитина війни та як непрацюючий пенсіонер, що проживає у зоні посиленого радіоекологічного контролю, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідач вважає, що такі виплати підлягають виплаті у розмірах, встановлених постановами Кабінету Міністрів України. При цьому відповідач ставить під сумнів наявність такого обов`язку саме у пенсійного органу.

Статтею 46 Конституції України громадянам гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Матеріали справи свідчать, що позивач є пенсіонером та перебуває на обліку у відповідача, проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю, а також є потерпілим від Чорнобильської катастрофи 3-ї категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 27.10.1993 (а.с.6). Також згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 20.09.2000 позивач має статус дитини війни (а.с.5).

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" розміри державних соціальних гарантій на 2011 рік, що визначаються залежно від прожиткового мінімуму, встановлюються відповідними законами України, цим Законом та нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України.

Законом, який встановлює певні виплати громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до ст.51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особам, віднесеним до категорії 3, додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров"ю, призначається в розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. Непрацюючим пенсіонерам доплата до пенсії проводиться в такому ж розмірі.

Відповідач виплачував позивачу додаткову пенсію та підвищення до пенсії, однак у сумах, які, на думку позивача, є значно нижчими, ніж це передбачено ст.ст. 39, 51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств та відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій, тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону.

Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов`язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Виходячи із засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні спору застосуванню підлягають саме статті 39, 51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а не постанови Кабінету Міністрів України.

Тому позивач відповідно до ст.51 Закону має право на отримання додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров"ю, у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, та підвищення до пенсії відповідно до ст. 39 Закону в розмірі однієї мінімальної заробітної плати.

При цьому, визначаючи базову величину, з якої розраховується сума допомоги згідно зі ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в чинній редакції (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 01.07.92р. №2532-12, у редакції Закону України від 06.06.96 р. №230/96-ВР, відповідачу слід керуватися розміром мінімальної заробітної плати, а не сумою, передбаченою Постановою Кабінету Міністрів України "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 26.07.1996 року №836.

Базовою величиною, з якої розраховується сума додаткової пенсії згідно зі ст.51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", відповідачу слід керуватися розміром прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» особи, що належать до соціальної категорії громадян «діти війни», мають право на нарахування та виплачувиплату щомісячного підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком визначений ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування`від 09.07.2003 року № 1058, згідно якої мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність.

На момент звернення позивача до суду, нарахування доплати до його пенсії в розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком, відповідно до положень ст. 6 вищезазначеного Закону відповідачем не здійснено, у зв`язку з чим він звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всупереч ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» позивачу щомісячне підвищення до пенсії виплачувалась відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 530.

З огляду на загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами, Закону України «Про соціальний захист дітей війни» має вищу юридичну силу в порівняні з Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 530. Отже, відповідач неправомірно виплачував щомісячне підвищення до пенсії в меншому розмірі, ніж це передбачено ст. 6 зазначеного Закону.

Щодо наявності у відповідача обов`язку здійснювати спірні соціальні виплати суд апеляційної інтанції зазначає наступне.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 3 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1261 від 24.10.2007р., до основних завдань Пенсійного фонду України віднесено, зокрема, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

У пункті 8 вказаної Постанови до джерел формування коштів Пенсійного фонду України відносяться також кошти державного бюджету та державних цільових фондів, що перераховуються до Фонду у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до Указу Президента України №121/2001 від 01.03.2001 "Про Положення про Пенсійний фонд України" Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для їх виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, інших соціальних виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України.

У відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року №497 "Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду" на органи Пенсійного фонду України покладено обов"язок щодо виплати пенсій та доплат до пенсій, які передбачені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Тому, беручи до уваги наведене вище, суд приходить до висновку, що саме органами Пенсійного фонду України позивачу мали проводитись нарахування та виплати, передбачені ст.ст.39, 51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та ст. 6 Закону України «Про соціальний статус дітей війни.

Задовольняючи частково позовні вимоги судом враховано, що 19 червня 2011 року набрав чинності Закон України №3491-VI "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2011 рік".

На виконання зазначеного Закону, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №745 від 6 липня 2011 року "Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету" яка набула чинності 23.07.2011, а тому саме до вказаної дати застосуванню підлягають положення Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та Закону України «Про соціальний статус дітей війни».

Отже, відповідач повинен діяти у відповідності з приписами діючих норм та провести позивачу відповідні нарахування та виплати з врахуванням фактично виплачених сум.

Крім того, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань, що встановлені, зокрема, статтею 46 Конституції України, Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Законом України «Про соціальний захист дітей війни» стосовно визначення розміру належних пенсійних виплат.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що бездіяльність відповідача, яка полягає в нездійсненні позивачу передбачених статтями 39, 51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» виплат у належних розмірах є протиправною, а тому суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову в цій частині.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в цій частині оскаржуваного судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в частині визначення пенсійному органу зобов`язання здійснити нарахування та виплату пенсії позивача з урахуванням положень ч.2 ст. 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, відповідно до статті 15 Закону України "Про пенсійне забезпечення" умови, норми та порядок такого забезпечення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Таким чином, цією нормою надано право обирати умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, які встановлені загальним Законом України "Про пенсійне забезпечення" або спеціальним Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

З матеріалів справи вбачається, що позивач є отримувачем пенсії за Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон №1058-IV) в редакції Закону №2291-IV від 23.12.2004, за кожен повний рік страхового стажу понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам, пенсія за віком збільшується на 1% розміру пенсії, обчисленої відповідно до ст.27 цього Закону, але не більше ніж 1% мінімального розміру пенсії за віком, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

Із матеріалів справи колегією суддів встановлено, що 03.06.2011 позивач звертався до Управління з заявою щодо перерахунку розміру пенсії відповідно до вимог ч.2 ст.56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", проте не ставив перед відповідачем питання про отримання пенсії відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Згідно з ч.2 ст.56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4 за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на 1 відсоток заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 відсотків заробітку.

Слід зауважити, що дана норма розповсюджується на призначені пенсії на підставі Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та не може бути застосована для перерахунку пенсії для осіб, які одержують пенсію відповідно до Закону України №1058-IV.

Відповідно до п.13 Прикінцевих положень Закону України №1058-IV, у разі, якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором.

Враховуючи ту обставину, що за вибором позивача нараховується і виплачується пенсія відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вимоги позивача щодо перерахунку та виплати пенсії за стажем згідно ч.2 ст.56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є безпідставні.

Разом із тим, суд першої інстанції помилково зобов"язав відповідача провести перерахунок та виплату позивачу збільшення пенсії за віком, передбаченого ч.2 ст. 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що має наслідком скасування судового рішення у цій частині.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановлені статтею 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовську Рівненської області задовольнити частково, а постанову Кузнецовського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2012 року у справі №2-а/1711/1879/11 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо проведення перерахунку та виплати передбаченого ч.2 ст. 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" збільшення пенсії -скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

В решті постанову суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний