Справа № 640/3165/22
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3165/22 Суддя (судді) першої інстанції: Кармазін О.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації, Департаменту міського благоустрою Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства "Київблагоустрій" Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної школи, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської державної адміністрації, Департаменту міського благоустрою Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства "Київблагоустрій" Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Київської міської державної адміністрації, Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації);

- зобов`язати Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунальне підприємство !Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) невідкладно здійснити демонтаж воріт, що перекрили в`їзд на АДРЕСА_1 ;

- стягнути солідарно із Київської міської державної адміністрації, Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 1 000 000,00 грн. у якості відшкодування завданої моральної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2022 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації, Департаменту міського благоустрою Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства "Київблагоустрій" Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що звернення позивача до адміністративного суду з даним позовом по суті обумовлено порушенням, на його думку, цивільних прав з боку відповідачів, на що він прямо посилається у позові, що, однак, знаходиться поза межами юрисдикції адміністративного суду, який не вирішує спори, наприклад, щодо належного утримання прибудинкової території або ж щодо благоустрою Садівничого товариства "Сонячний" шляхом, що полягає, на думку позивача, у не демонтуванні відповідачами металевого паркану встановленого невідомими особами, що є наслідком перешкоджанню права позивача та членам його сім`ї вільного пересування. По суті претензії позивача зводяться до діяльності невстановлених осіб, які встановили паркан, що створює перешкоди позивачу у звичайній життєдіяльності, а не у сфері публічних відносин.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, а справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом було неправильно застосовано норми матеріального та порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Апелянт наголосив, що в позовній заяві наполягає на відсутності об`єктивних перешкод для негайного прийняття Департаментом міського благоустрою Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) рішення про демонтаж самочинної споруди, яка створює небезпеку для життя та здоров`я людини та наступного негайного виконання Департаментом міського благоустрою Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальним підприємством "Київблагоустрій" Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийнятого рішення, стверджує що невиконання Департаментом міського благоустрою Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунальним підприємством "Київблагоустрій" Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) своїх обов`язків свідчить про їх протиправну бездіяльність.

Крім того бездіяльність Київської міської державної адміністрації полягає у неналежному виконанні своїх обов`язків щодо розгляду звернень позивача про усунення небезпеки життя та здоров`я людей, порушення Конституції та прав і свобод позивача, не вжила ефективних заходів щодо відновлення благоустрою та порушених прав і правопорядку.

Департаментом міського благоустрою Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) подано до суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, позивачем фактично обґрунтовано позовні вимоги тим, що ворота встановлені невідомими особами, створюють небезпеки для життя і здоров`я позивача та членів його сім`ї, іншим мешканцям АДРЕСА_1 , та порушенням його конституційних прав.

Комунальне підприємство "Київблагоустрій" Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) подало до суду відзив зазначивши, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звернення позивача до адміністративного суду обумовлено порушенням цивільних прав з боку відповідачів, на що позивач прямо посилається в позові, не належить до юрисдикції адміністративного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Як встановлено судом першої інстанції в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що йому на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_2 , де позивач проживає зі своєю сім`єю.

У період із 10 липня 2020 року по 19 липня 2020 року невідомі позивачу особи встановили на в`їзді у АДРЕСА_1 металеві ворота, які повністю перегородили дорогу та унеможливили проїзд до будинку позивача.

За скаргами позивача та інших мешканців АДРЕСА_1 протиправно встановлені ворота були частково демонтовані 04 листопада 2020 року Комунальним підприємством "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) шляхом демонтажу розсувної частини воріт із залишенням всіх інших елементі, що, на думку позивача, підтверджується заявою позивача від 10 липня 2020 року до Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), скаргою позивача від 21 липня 2020 року до Київської міської державної адміністрації та Дарницької РДА у м. Києві, приписом від 22 липня 2020 року № 06/42, листами Дарницької РДА у м. Києві від 24 липня 2020 року, від 19 серпня 2020 року, приписом від 11 серпня 2020 року № 2019551, скаргою позивача до Київської міської державної адміністрації від 26 травня 2020 року, скаргою позивача до Департаменту міського благоустрою Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26 серпня 2020 року, листами Департаменту міського благоустрою Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04 вересня 2020 року, від 11 вересня 2020 року, від 25 вересня 2020 року, скаргами позивача до Київської міської державної адміністрації від 21 жовтня 2020 року, листом Департаменту міського благоустрою Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09 жовтня 2020 року, листом Дарницької РДА у м. Києві від 02 листопада 2020 року.

Як вбачається зі змісту позовної заяви доручення Департаменту міського благоустрою Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17 вересня 2020 року № 064-5086, про яке йшлось у його листах позивачу від 29 вересня 2020 року, 09 жовтня 2020 року, не було виконане Комунальним підприємством "Київблагоустрій" Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у повному обсязі.

Позивач зазначає, що 09 травня 2021 року вулиця Садова 53 була знову перекрита такими ж металевими воротами на тому ж самому місці і на ті ж самі механізми, що і раніше, що знову унеможливило проїзд дорогою.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що відповідно до ст. 282 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одним із особистих немайнових прав є право на усунення небезпеки, яка загрожує життю та здоров`ю, відповідно до якого фізична особа має право вимагати усунення небезпеки, створеної внаслідок підприємницької або іншої діяльності, яка загрожує життю та здоров`ю. Наголошує, що у всіх своїх зверненнях до відповідачів позивач вказував на те, що ворота створюють небезпеку для життя і здоров`я позивача та членів його сім`ї, іншим мешканцям АДРЕСА_1 , а також про порушення своїх конституційних прав.

Позивач з обґрунтування позовної заяви та апеляційної скарги позивач посилається на ст. ст. 269, 272, 274, 313, 1164 ЦК України.

Також позивач в апеляційній скарзі зазначає що спір належить розглядати у порядку адміністративного судочинства оскільки посилання, серед іншого, на норми цивільного законодавства не змінює підвідомчості справ адміністративного суду.

За твердженням позивача, ворота на в`їзді у вулицю Садова 53 грубо порушують право позивача на свободу пересування і, на думку апелянта, відповідачі зобов`язані були за зверненнями позивача вжити заходів до негайного поновлення такого особистого немайнового права, проте відповідачі не вжили належних заходів для забезпечення здійснення позивачем свого права на свободу пересування, не демонтували ворота протягом більше як 8 місяців.

Згідно з п.п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, за змістом вказаних статей справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома або більше визначеними суб`єктами стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб`єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, водночас на цих суб`єктів покладено обов`язок виконувати вимоги та приписи. При цьому необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Водночас обов`язковою ознакою публічно-правового спору, що підлягає розгляду судом в порядку адміністративного судочинства, є підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб`єкту владних повноважень та участь у публічно-правовому спорі з однієї сторони суб`єкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владні управлінські функції, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватися цим суб`єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Отже, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

При цьому єдиною та необхідною правовою підставою для віднесення спору до публічно-правового є одночасна сукупність наступних умов:

1) однією зі сторін є суб`єкт владних повноважень, тобто орган державної влади або орган місцевого самоврядування чи установа, якій державою делеговано виконання відповідних владно-розпорядчих функцій;

2) спірні правовідносини виникли у зв`язку зі здійсненням ним владно-управлінських функцій;

3) перебування сторін спору у відносинах влади-підпорядкування.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Як вірно звернув увагу суд першої інстанції, позивач у позовній заяві зазначив, що ворота на в`їзді у вулицю Садова 53 грубо порушують його право на свободу пересування і, на думку заявника, відповідачі зобов`язані були за зверненнями позивача вжити заходів до негайного поновлення такого особистого немайнового права.

Крім того, позивач, у позовній заяві наголосив, що у всіх своїх зверненнях до відповідачів позивач вказував на те, що ворота створюють небезпеку для життя і здоров`я позивача та членів його сім`ї, іншим мешканцям АДРЕСА_1 , а також про порушують його конституційній права, у тому числі, немайнові.

Згідно з ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа має особисте немайнове право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту, тісно пов`язані з фізичною особою, яка не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

За змістом ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Згідно з ст. 273 ЦК України органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування у межах своїх повноважень забезпечують здійснення фізичною особою особистих немайнових прав. Юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов`язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов`язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені. Діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею, а обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених ЦК України та іншим законом, можливе лише у випадках, передбачених ними (ст. 274 ЦК України).

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення позивача до адміністративного суду з даним позовом по суті обумовлено порушенням, на його думку, цивільних прав з боку відповідачів, на що він прямо посилається у позов.

По суті претензії позивача зводяться до діяльності невстановлених осіб, які встановили паркан, що створює перешкоди позивачу у звичайній життєдіяльності, а не у сфері публічних відносин, крім того такі перешкоди можуть бути усунуті через цивільний позов до осіб, які створюють перешкоди позивачу у звичайній життєдіяльності.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, що позов не містить жодних посилань на порушення, вчинені відповідачами у сфері публічно-правових відносин, встановлених правил і процедур у цій сфері.

Отже обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, з огляду на що, виходячи із суб`єктивного складу учасників справи, вказана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо доводів апелянта що судом першої інстанції не надано оцінки тому, що позивач заявив позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 21 КАС України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства (ч. 5).

З урахуванням викладено, оскільки суд дійшов висновку про неналежність даного спору до адміністративної юрисдикції то доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 240, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку