Справа № 420/20948/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2022-06-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/20948/21

Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Одеса, 24 січня 2022 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Градовського Ю.М., Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та стягнення,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування позивачу з 12.03.2021 року заробітної плати відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» та стягнення з відповідача на користь позивача заробітну плату (включаючи оплату часу відпусток) за період з 15.03.2021 року, виходячи з розміру посадового окладу, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням усіх встановлених у цей період надбавок і премій, й виплатити різницю між нарахованою таким чином сумою (без урахування податків і зборів) та фактично отриманою сумою виплат за вказаний період.

В обґрунтування позову вказав, що з березня 2021 року по день звернення до суду з даним позовом посадовий оклад позивача складає 5660,00 грн. При цьому, відповідно до положень ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» з 01.01.2021р. посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановленого на 1 січня календарного року. Позивач вважає, що встановлення Одеською обласною прокуратурою йому посадового окладу у розмірі 5 660,00 гривень, є порушенням Конституційного права позивача на заробітну плату, не нижчу від визначеного законом, оскільки відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020 року посадовий оклад позивача має обчислюватися відповідно до положень ст.81 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подано на зазначене судове рішення апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення його вимог у повному обсязі.

В обґрунтування скарги вказує, що його заробітна плата з 12.03.2021р. виплачується не відповідно до ст. 1 ЗУ «Про прокуратуру», а виходячи з посадового окладу, визначеного у додатку 2 до постанови КМ України від 31.05.2012р. №505 (в редакції постанови від 30.08.2017 №657). Однак, така позиція на думку скаржника є протиправною і свідчить про ігнорування рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020р. Апелянт вважає, що судом першої інстанції ухвалено незаконне рішення на підставі помилкового обґрунтування того, що ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію, а тому право на отримання заробітної плати відповідно до норм ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» не набув. Скаржник звертає увагу на те, що проходження прокурором атестації, запровадженої Законом №113 жодним чином не впливає на порядок визначення розміру його посадового окладу, який встановлено ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». Жодних застережень, як далі вказує позивач у своїй апеляційній скарзі, щодо цього Рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 не містить, натомість стосується розміру заробітної плати усіх прокурорів. Позивач перебуваючи у відносинах публічної служби з відповідачем на момент розгляду справи в суді 1 інстанції, отримує значно менш заробітну плату, ніж його колеги, які обіймають таку саму посаду та виконують такі самі посадові обов`язки, що і ОСОБА_1 . Таким чином, на думку апелянта, в діях відповідача щодо нездійснення перерахування заробітної плати ОСОБА_1 наявний факт прояву непрямої дискримінації у відношенні позивача та ігнорування, я було вже зазначено вище скаржником, рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020р. Вказане, як наслідок позбавляє позивача права мирно володіти своїм майном (заробітною платою). З огляду на викладене вище, позивач вважає, що грошові кошти, які були недоотримані ним підлягають перерахунку та виплаті з урахуванням приписів наведеного вище Рішення КС України та з урахуванням визначеного ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» розміру (у тому числі з урахуванням надбавок). Додатково, скаржник звертає увагу на те, що у ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не було надано жодних заперечень на позов, не вчинено жодних дій та не вжито заходів для належного обґрунтування заперечень, а тому суд першої інстанції мав усі законні підстави для кваліфікації «пасивних» дій суб`єкта владних повноважень як визнання позову. Однак, в порушення чинних норм законодавства, судом першої інстанції було проігноровано та не застосовано приписи ч. 4 ст. 159 КАС України при прийнятті оскаржуваного рішення.

Відповідно до приписів ст. 311 КАС України апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження.

Заперечень з приводу розгляду справи в порядку письмового провадження від сторін не надходило.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 6.04.2012 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Прокуратурою Донецької області призначено стажистом на вакантну посаду помічника Добропільського міжрайонного прокурора.

27.03.2013 року позивача призначено прокурором Добропільської міжрайонної прокуратури.

06.09.2014 року ОСОБА_1 увільнений від виконання обов`язків прокурора Добропільської міжрайонної прокуратури, як призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на основний період, із збереженням посади та середнього заробітку на період до одного року за ст. 119 КЗпП України.

02.09.2015 року позивача поновлено на посаді прокурора Добропільської міжрайонної прокуратури.

14.12.2015 року, керуючись п.3 ч.1 ст. 11 та пп.4 п. 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру", ОСОБА_1 звільнено з посади в порядку переведення до органів прокуратури Одеської області (Наказ № 1963-к від 14.12.2015 року).

18.12.2015 року позивача призначено на посаду прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 в порядку переведення з органів прокуратури Донецької області (Наказ №3627к від 18.12.2015 року).

04.06.2018 року ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Іллічівської місцевої прокуратури (Наказ № 887 К від 04.06.2018 року).

09.11.2020 року позивачем не складено іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.

19.11.2020 року Протоколом № 11 засідання третьої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) розглянуто заяву ОСОБА_1 та вирішено відповідно до п.7 Р. I Порядку проходження прокурорами атестації призначити нову дату складання позивачем іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички.

12.03.2021 року прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, ОСОБА_1 , у зв`язку з припиненням функціонування місцевих прокуратур Одеської області і початком роботи окружних прокуратур Одеської області з 15 березня 2021 року відповідно до наказу Генерального прокурора «Про день початку роботи окружних прокуратур» від 17.02.2021 року №40, а також не проходженням атестації, позивачеві тимчасово визначено робоче місце у Чорноморській окружній прокуратурі Одеської області.

Вказані обставини підтверджуються копіями трудової книжки ОСОБА_1 та відповідних наказів, які містяться в матеріалах справи.

Судом першої інстанції також було встановлено, що посадовий оклад позивача складає 5660 грн. 00 коп., що підтверджується копією розрахункових листів за 2021 рік (а.с. 39).

Також, як зазначив суд першої інстанції, позивач неодноразово усно звертався до відповідача з проханням здійснити перерахунок розміру посадового окладу відповідно до норм чинного законодавства проте відповідачем не було здійснено перерахунок посадового окладу позивача, у зв`язку із чим ОСОБА_1 23.10.2021 року направив електронною поштою на офіційну електронну адресу відповідача письмове звернення з проханням перерахувати розмір посадового окладу йому, прокурору Іллічівської місцевої прокуратури (тимчасово працюючому у Чорноморській окружній прокуратурі Одеської обласної прокуратури) з 12 березня 2021 року відповідно до вимог статті 81 Закону України «Про прокуратуру», проте станом на день звернення до суду, відповідачем не надано позивачеві відповіді на направлену ним заяву та не здійснено відповідний перерахунок.

Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що законодавець визначив умову за яких прокурори регіональної прокуратури, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України мають право отримувати заробітну плату за Законом №1697, а саме: переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. Водночас переведення до вказаних органів прокуратури відповідно абз.5 п.7 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113 може відбуватися лише у разі успішного проходження ними атестації. Оскільки позивачем не пройдено атестацію прокурорів, позивача не переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, суд першої інстанції не вбачав протиправності дій відповідача у межах спірних правовідносин.

Надаючи оцінку обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (ЗУ № 1697-VII).

У відповідності до приписів ч.ч. 1-3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» (№ 1697-VII) передбачено, що заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з:

- посадового окладу,

- премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 % посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Отже, колегія суддів наголошує скаржнику, що вказана вище норма ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» на приписи якої посилається в обґрунтування своєї позиції позивач, визначає посадовий оклад прокурора саме окружної прокуратури.

Водночас, з наявних у матеріалах справи письмових доказів апеляційним судом встановлено, що позивач не працював на посаді прокурора окружної прокуратури.

Як свідчать матеріали справи та вже було зазначено вище, 12.03.2021 року прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, ОСОБА_1 , у зв`язку з припиненням функціонування місцевих прокуратур Одеської області і початком роботи окружних прокуратур Одеської області з 15 березня 2021 року відповідно до наказу Генерального прокурора «Про день початку роботи окружних прокуратур» від 17.02.2021 року №40, а також не проходженням атестації, позивачеві тимчасово визначено робоче місце у Чорноморській окружній прокуратурі Одеської області.

Отже відповідачем відносно позивача не допущено порушень частини 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

При цьому, апеляційний суд вважає за доцільне також вказати, що частиною 9 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку (ч.1 ст.89 ЗУ №1697-VII).

Згідно з ч.1 ст. 90 Закону України «Про прокуратуру» (№1697-VII) визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

В силу вимог ч.2 ст.8 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (ЗУ №108/95-ВР), умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною 3 цієї статті, та частиною 1 статті 10 цього Закону.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (ч.1 ст.13 ЗУ №108/95-ВР).

В свою чергу, схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (Постанова №505).

Так, у пунктах 1, 2, 6 Постанови №505:

- затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5;

- надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів.

Крім того, в Постанові №505 зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури.

Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснювати в межах затвердженого фонду оплати праці.

Як визначено ч.ч.1 та 2статті 23 Бюджетного кодексу України,будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст.51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату(грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу,лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Відтак, на переконання колегії суддів, відповідач, здійснював фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах, тобто у відповідності до вимог Бюджетного кодексу України.

За змістом пункту 26 Розділу VI «Прикінцевих та перехідних положень» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VIII), які набрали чинності з 01.01.2015, установлено, що норми і положення статті 81, частин шістнадцятої,сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Водночас, судова колегія звертає увагу, що перевага надається нормі, що має вищу юридичну силу, а у разі виявлення суперечностей (колізії) між положеннями різних нормативно-правових актів, які мають однакову юридичну силу, застосовуються положення нормативно-правового акта, який прийнято пізніше або який є спеціальним тощо.

Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VIII прийнятий пізніше Закону України «Про прокуратуру» 14.10.2014 №1697-VII, а тому у 2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 роках норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовувались в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.

При цьому, враховуючи, що частина 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» визначає, що посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, натомість,позивач не працював на посаді прокурора окружної прокуратури, тому відсутні підстави для задоволенні позовних вимог.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не був наділений правом самостійно без правового врегулювання, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, аніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Аналогічне правозастосування висловлено Верховним Судом у постановах від 26.04.2019 у справі №802/634/16-а, від 19.03.2020 у справі №806/3314/17, від 09.09.2020 у справі № 807/1171/16.

Частиною 5 статті 242 КАС України закріплено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, позивачу правомірно нараховувалась заробітна плата виходячи з розміру посадового окладу, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», тобто, з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» № 79-VIII від 28.12.2014 у розмірі, встановленому законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14.10.2014 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІвід 14.10.2014 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 26 березня 2020 року

Таким чином, положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІзі змінами втратили чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, а саме з 26.03.2020.

Враховуючи, що рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 прийняте 26.03.2020, право на отримання заробітної плати, виходячи із визначеного розміру посадового окладу, виникає з дня прийняття рішення Конституційним Судом України, а саме з 26.03.2020.

Матеріалами справи підтверджується, позивачу з 15.03.2021р. (тобто вже після ухвалення Рішення КС України) заробітна плата виплачується не відповідно до частини 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, а виходячи з посадового окладу, визначеного згідно з постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012, що складало 5660 грн. на місяць.

При цьому, колегія суддів оцінює критично доводи скаржника про те, що позиція відповідача суперечить рішенню Конституційного Суду України№6-р/2020 від 26.03.2020, позаяк позивач не працював в окружній прокуратурі, а частина 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (яку просить застосувати позивач), визначає посадовий оклад безпосередньо прокурора окружної прокуратури.

Між тим, як було вже зазначено вище, у спірний період з 15.03.2021р. позивач не має статусу прокурора, ані обласної, ані окружної прокуратури, тому на нього не поширювалося положення норм частини 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» щодо розмірів посадових окладів прокурора окружної чи обласної прокуратури.

Пунктами 10, 11, 12 р. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» 19.09.2019 № 113-IX, в редакції, яка діяла станом на спірний період 2020 року, яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.

12. Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Таким чином, у контексті п. 3, 10, 11, 12 р. ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України № 113 слід вважати, що статус прокурора, який призначений на посаду після проходження атестації, є відмінним від статусу прокурора, який був до набрання чинності цим Законом, та який підлягає збереженню до проходження звільнення або призначення на посаду після проходження атестації.

Відтак, дії відповідача щодо нарахування позивачеві посадового окладу у період з 15.03.2021р. на підставі приписів постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», відповідають приписам чинного законодавства.

Виходячи з вище зазначеного, позивачем не доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Колегія суддів також звертає увагу апелянта на те, що згідно абзацу 3 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 року за прокурорами та керівниками регіональних,місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур,місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Вказана норма не визначена не конституційною, тому підлягає застосуванню.

Відповідно до частини 1статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів не вбачає спірних правовідносинах протиправності дій відповідача, у зв`язку із чим погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги загалом є несуттєвими, фактично дублюють обґрунтування позову, якому судом першої інстанції була надана належна правова оцінка, а відтак, такі доводи встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України» ) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315-316, 321-322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року по справі №420/20948/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Градовський Ю.М. Шеметенко Л.П.