Справа № 400/2515/22
Суддя: Фульга А. П.
Дата ухвалення: 2022-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2022 р. № 400/2515/22
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Фульги А.П. розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2

до відповідача:Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, вул. Космонавтів, 61, м. Миколаїв, 54056,

про:визнання протиправною та скасування постанови від 10.12.2021 року № 306896,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №306896 від 10.12.2021.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що позивач власник транспортних засобів перевозив сипучий вантаж-кукурудзу, вага якого разом з тарою не перевищує дозволених для контейнеровозів 44 т. Сипучий вантаж постійно переміщується по всіх осях транспортного засобу під час руху, тому проведення зважування в русі не може дати достовірних результатів навантаження на вісь. Методика виконання вимірювань по осьових навантажень та маси вантажних транспортних засобів в русі не розповсюджується на вантаж, що змінює розподіл навантажень на всі осі транспортного засобу в русі.

Відповідач в строк, встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі від 18.03.2022 року відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до положень ч. 4. ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) встановлено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ст.262 КАС України в порядку письмового провадження, без проведення судового засідання. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідив докази, суд дійшов висновку:

12.10.2021 посадовими особами Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки було проведено ваговий контроль транспортного засобу MAN, TGS 18/400, д/н НОМЕР_1 з напівпричепом марки SCHWARZMULLER, МОДЕЛЬ S-1, д/н НОМЕР_2 , який належить позивачу . Під час проведення рейдової перевірки було виявлено надання послуг з перевезення вантажу без оформлення документів, перелік яких міститься в ст.48

Закону України « Про автомобільний транспорт», а саме перевищення вагових норм понад від 5% до 10% включно при перевезенні подільного вантажу, навантаження склало

12 т (9,09%) при нормі допустимого навантаження 11 т., чим порушено абз.3 та 14, ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», про що працівниками Укртрансбезпеки був складений акт № 0070634 від 12.10.2021.

В акті від 12.10.2021 за №0070634 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, довідці № 0067345, зазначено, що фактична вага транспортного засобу на строєну вісь склала склала 23,750 т при нормативно допустимій 24 т. на першу вісь склало -6,700т на другу вісь 12т (за допустимою 11т), загальна вага транспортного транспортного засобу з вантажем 42,100 т.

Постановою від 10.12.2021 №306896 до позивача застосовано адміністративно-господарський штраф в сумі 17000 грн. за порушення законодавства про автомобільний транспорт передбачене абз.3 ч.1 ст.60 Закону України « Про автомобільний транспорт» за перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону України « Про автомобільний транспорт», а саме посвідчення водія відповідної категорії , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу МАН НОМЕР_3 .

Ухвалюючи рішення у справі, суд виходить з такого.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами передбачена Порядком № 1567.

У пункті 21 Порядку № 1567 зазначено, що у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Отже, акт перевірки є основним доказом допущення суб`єктом господарювання порушення законодавства про автообільний транспорт.

В акті перевірки від 12.10.2021 №311712, на підставі якого прийнята оскаржувана постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу, зазначено, що позивач не надав посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу чим було порушено абз.3 ч.1 ст.60 ЗУ «Про автомобільний транспорт», перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 цього закону, а саме посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу МАН держ. номер НОМЕР_3 .

Відповідно до пункту 25 Порядку №1567, справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Згідно з пунктом 26 Порядку №1567, справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом.із повідомленням.

Пунктом 27 Порядку № 1567 встановлено, що у разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Як передбачено ст. 48 Закону № 2344-ІІІ, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

У той же час, абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ, відповідальність для перевізників наступає за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Зі змісту абз. З ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ вбачається, що зазначені документи мають бути відсутні, тобто їх не існує на момент перевірки. Вказана норма не передбачає відповідальності за не пред`явлення цих документів особам, що здійснюють контроль, у раз якщо вони існують (тобто були отримані особою та діють), але не надані з якихось причин.

Співробітники Укртрансбезпеки та Національної поліції мають можливість перевірити на місці зупинки через відповідні електронні бази даних та реєстри, до яких вони зобов`язані бути під`єднані, про наявність у водія посвідчення на право керуванням транспортними засобами відповідної категорії, інформацію про видане свідоцтво про реєстрацію т/з та інші дані.

На момент проведення перевірки у позивача були діюче посвідчення водія з відповідними відкритими категоріями, яке він отримав 12.03.2014р., та свідоцтва НОМЕР_4 від 05.12.2018 року і НОМЕР_5 від 28.12.2018 року про реєстрацію належних йому транспортних засобів. Вказані документи також, внесені позивачем до електронного додатку «ДІЯ», тобто особи, які проводили перевірку, безперешкодно могли з ними ознайомитися.

Позивачем при перевірці 12.10.2021 р. надавалися посвідчення водія, технічні паспорти на вказані т/з та товаро-транспортна накладна № 913036 від 12.10.2021р. Всі акти до документи перевірки, заповнювалися на підставі наданих позивачем документів.

Окрім того, суд зазначає, якщо б дійсно у позивача були відсутні вказані документи, його авто було би влучене співробітниками Національної поліції, а відносно нього було складено протокол про адміністративне порушення, на підставі ст.ст. 121-1 та 265-2 КУпАП. Цього зроблено не було, транспортний засіб не затримувався, вантаж не розвантажувався чи не перевантажувався на інший транспортний засіб або у будь-який інший спосіб.

Відповідно до ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Як встановлено ч.4 ст. 217 ГК України господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 218 ГК України підставою господарсько - правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Статтею 238 ГК України визначено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

До адміністративно-господарських санкцій належить й адміністративно - господарський штраф. Відповідно до ст. 241 ГК України адміністративно - господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.

З огляду на наведене, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин відповідно є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання суб`єктами правопорушення до яких можуть застосовуються адміністративно- господарські штрафи передбачені ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» є виключно суб`єкти господарювання перевізники.

Відповідно до ст. 55 ГК України, суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, Порядку № 1567 реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають

відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Таким чином, фізична особа може бути суб`єктом господарюванням та відповідно суб`єктом накладення адміністративно-господарських санкцій лише у разі реєстрації її відповідно до закону підприємцем.

Адміністративно-господарські санкції за своєю суттю є заходом організаційно-правового або майнового характеру, який спрямований на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків, а адміністративно-господарський штраф, як один з видів таких заходів - грошовою сумою, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.

Тобто адміністративно-господарський штраф як загалом так і у випадку вчинення порушень законодавства про автомобільний транспорт, зазначених в ст. 60 Закону № 2344-ІІІ, може застосовуватись виключно до суб`єктів господарювання.

Такий висновок підтверджується також Порядком №1567, пунктами 20 - 29 якого та додатком 5 до нього передбачено, що адміністративно-господарський штраф за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовується до фізичної особи - суб`єкта господарювання.

Суб`єктом правопорушення відповідальність за яке передбачена абз. З ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-111 на якого може бути накладено адміністративно-господарський штраф є особа, зареєсірована як суб`єкт підприємницької діяльності, яка в установленому законом порядку, з використанням належних їй або найманих нею транспортних засобів здійснює перевезення вантажів.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch), ОСОБА_1 не є фізичною особою-підприємцем, тому до нього не можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції, у тому числі, передбачені ст.60 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ.

Під час розгляду справи відповідач не пояснив наявність відповідних розбіжностей у доводах позивача, документах на підставі яких відповідач як суб`єкт владних повноважень прийняв рішення у формі постанови про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу, не надав відповідний відзив на позовну заяву.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Докази повинні відповідати таким ознакам, як належність, допустимість, достовірність та достатність (статті 73-76 Кодексу адміністравтиного судочинства України).

Акт перевірки від 12.10.2021 року №311712, на якому грунтується прийнята відповідачем постанова від 10.12.2021 № 306896, не відповідає вимозі достовірності.

Згідно з частиною першою статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Зафіксована в акті від 12.10.2021 обставина не надання на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 цього закону, а саме посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу МАН держ.номер НОМЕР_3 спростовується доказами позивача ,які надані до позовної заяви. На підставі зазначеного суд не приймає акт перевірки від 12.10.2021 №311712 як достовірний доказ вчинення позивачем порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Відповідно до частин першої другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не надав достовірного доказу вчинення позивачем правопорушення, за яке застосував до нього адміністративно-господарський штраф постановою від 10.12.2021 № 306896.

На підставі вищенаведеного позов належить задовольнити.

Судові витрати у справі становить судовий збір у сумі 908 грн, сплачений позивачем за подання позовної заяви до адміністративного суду.

Щодо понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2800 грн, суд зазначає наступне.

Представником позивача надані докази понесення позивачем судових витрат на правову допомогу в сумі 2800 грн: договір від 18.02.2022 року, акт наданих послуг від 21.02.2021, додаток 1 до договору про надання правової допомоги.

Частиною 2 ст. 134 КАС України передбачено, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі. Положеннями ст.30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року по справі № 826/841/17 та від 19 вересня 2019 року по справі № 810/2760/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Досліджуючи надані представником позивача документи, судом встановлено, що відповідно до акту наданих послуг адвокатом надано послугипозивачу всього на суму 2800 грн.

Як вже зазначалось вище, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Виходячи з акту наданих послуг, адвокатом надано усну консультацію позивачу, складено позовну позовну заяву. До того ж, предметом спору в даній справі є скасування постанови про застосування адміністративно- господарського штрафу, що не відноситься до категорії складних справ, неодноразово суди висловлювали свої позиції щодо подібних правовідносин.

З системного аналізу матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2800 грн є неспівмірними зі складністю справи, встановлення їхньої дійсності та необхідності, розумності гонорару адвоката з обсягом наданих адвокатом послуг позивачу.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням принципів справедливості, обґрунтованості, співмірності та пропорційності, у розмірі 1000 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з пунктом 10 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення є одним із основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

Відповідач не має статусу юридичної особи, не має ідентифікаційного коду за ЄДРПОУ, що може ускладнити виконання рішення суду в частині відшкодування позивачу судових витрат.

Задля забезпечення реального виконання рішення суду в частині стягнення судових витрат відшкодувати сплачений позивачем судовий збір належить за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті, підрозділом якої є відповідач.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (вул. Космонавтів, 61, м. Миколаїв, 54056 ) задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (вул. Космонавтів, 61, м. Миколаїв, 54056) від 10.12.2021 № 306896 про застосування до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 ) адміністративно-господарського штрафу в сумі 17 000 грн.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (пр-т Перемоги, 14, м. Київ, 01135, ідентифікаційний код за ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) судові витрати в розмірі 992,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А. П. Фульга