Справа № 260/177/21
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

31 травня 2022 року м. Ужгород№ 260/177/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.,

з участю секретаря судового засідання Рошко Л.М.

учасники справи:

позивач: Нюні Гортенс Оноре не з`явився;

представник позивач Лучинець Олександр Вацлавович не з`явився;

відповідач: Державна міграційна служба України представник не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом Нюні Гортенс Оноре до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

18 січня 2021 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернулася з позовом Нюні Гортенс Оноре (89600, Закарпатська область, м. Мукачево, вул. Мічкріна Івана, 1г) до Державної міграційної служби України (01024, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), яким просить суд: "1. Провести розгляд справи за моєю участю за правилами загального позовного провадження; 2. Зобов`язати Відповідача надати суду для огляду оригінал особової справи Нюні Гортенс Оноре; 3. Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні Нюні Гортенс Оноре біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 4. Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання Нюні Гортенс Оноре біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.".

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Державної міграційної служби України їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі того, що умови, передбачені статтею 1 частиною 1 пунктами 1, 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні. Зазначене рішення вважає необґрунтованим та незаконним з огляду на те, що вона є громадянкою Демократичної Республіки Конго та змушена була тікати з цієї країни, оскільки їй та її дітям загрожувала небезпека через опозиційну діяльність її чоловіка, який входив до складу групи " UDPS ". Зазначає, що вона нелегально покинула ДР Конго у грудні 2017 року разом з трьома неповнолітніми дітьми на підставі виготовлених для подорожі паспортів на інші імена і дати народження, оскільки їм небезпечно було переміщуватися під своїми власними іменами. Вважає, що оскаржене рішення відповідача створює для неї загрозу повернення до країни громадянської приналежності, де існує реальна загроза її життю через постійні міжетнічні конфлікти та військові дії, звірства, які відбуваються повсякчас, а також гуманітарну кризу. Також відповідачем не враховано ситуацію в країні її походження. Тому вважає, що заява позивача була розглянута поверхнево, не задано ні одного уточнюючого запитання для усунення розбіжностей в її твердженнях, а тому оскаржене рішення підлягає скасуванню.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову, мотивуючи необґрунтованістю позовних вимог, зокрема, тим, що позивач разом зі своїми дітьми в`їхала в Україну 25 грудня 2017 року, однак вперше за захистом звернулася тільки після того, як повернулася зі Словаччини (05 березня 2018 року), тобто порушивши положення статті 5 частини 1 Закону України "Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". 17 червня 2020 року позивач звернулася повторно із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із нововиявленим обставинами. Під час співбесіди заявниця плуталася в показах, надавала суперечливі факти, наголошувала на тому, що кінцевою метою її поїздки була Італія. Тому за результатами вивчення наданих заявницею матеріалів, відомостей по країні постійного проживання, проведених співбесід, відповідачем зроблено висновок, що заявниця не надала достовірних чи правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження ДР Конго. З огляду на вищенаведені обставини вважає, що відповідачем прийнято правомірне рішення.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча судом вживалися заходи щодо виклику учасників справи, що передбачені Главою 7 Розділу І КАС України.

31 травня 2022 року на адресу Закарпатського окружного адміністративного суду надійшло клопотання представника позивача, відповідно до якого останній просив відкласти судове засідання призначене на 31 травня 2022 року у зв`язку із оголошеним воєнним станом (Т. 2 а.с. 14).

Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, у даному випадку, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для відкладення розгляду справи.

Також, суд звертає увагу, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача (його представника). Водночас, в заявленому клопотанні представник позивача не наводить обставин того, які обставини, у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні заважали чи заважають йому з`явитися до суду у визначену дату для розгляду справи.

У відповідності до статті 205 частини 1, 3 пункту 1 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд, враховуючи наявність достатньої кількості доказів у справі, а також скорочені строки розгляду вказаної справи, наявність правової позиції учасників справи щодо спірних правовідносин судом вирішено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи відмовити та проводити розгляд справи у відсутності учасників справи. Відповідна ухвала зафіксована у протоколі судового засідання.

Під час розгляду справи по суті, в судовому засіданні, судом не було допущено до участі в справі, в якості представника відповідача Радь О.І., у зв`язку із тим, що строк дії посвідчення головного спеціаліста сектора юридичного забезпечення ГУ ДМС у Закарпатській області закінчився ще в грудня 2021 року, а тому, оскільки в судове засідання учасники справи не заявилися, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу було припинено.

В подальшому, відповідно до статті 229 частини 4 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що Нюні Гортенс Оноре є громадянкою Демократичної Республіки Конго.

17 червня 2020 року позивач Нюні Гортенс, звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі ГУ ДМС України в Закарпатській області) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т. 1 а.с.а.с. 24-44).

Як документ, що ідентифікує особу, заявниця подала копію довідки АО744115 від 08 лютого 2017 року про втрату документа, що посвідчує особу, видану Міським комісаріатом округу Фюна м. Кіншаса на ім`я ОСОБА_1 (Nuni Hortence), 27 вересня 1977 року народження, чоловіком якої є Нюні Барі, дійсної протягом 6 місяців з дня видачі (Т. 1 а.с.а.с. 45, 46).

Позивач надала оригінал індивідуальної картки цивільного стану № 04151478/№ А 1419028 на ім`я Нюні Гортенс Луфуйлу Оноре, ІНФОРМАЦІЯ_1 , видану 29 листопада 2019 року, як документ, що вона конголійка, тобто походження з ДР Коню та замінює свідоцтво про народження, саме з такими установчими даними звернулася за захистом в Україні, який підтверджує її громадянство та місце народження Кіншаса (Т. 1 а.с.а.с. 48, 49).

Також позивачем було надано оригінали свідоцтв про народження дітей, видані на ім`я Нюні Ріді, № 0531, Нюні Бемі та Нюні Мерві № 0533 (Т. 1 а.с.а.с. 50-52).

У своїй заяві Нюні Гортенс Оноре, просила визнати її біженцем або особою, яка потребує-додаткового захисту оскільки: "я не можу повернутися у Конго, так як я боюся, що зі мною та моїми дітьми будуть жорстоко поводитись із-за страху численних насильств та дискримінації в усіх галузях соціального життя. Я покинула Демократичну Республіку Конго із-за політичних проблем, пов`язаних з діяльністю мого чоловіка як борця в лавах партії UDPS. Мій чоловік вирішив мене і наших дітей врятувати. Він організував нашу втечу нелегально і країни із-за небезпеки, остраху бути убитими вночі і, навіть, вдень, крадіжки менших дітей, щоб їх не залучили до наркотиків і, щоб їх не зґвалтували. Саме із-за всього нього мій чоловік нас відправив якнайдалі, щоб ми не зазнали всього цього. На даний момент я не знаю, де знаходяться мій чоловік і мій старший син, навіть чи вони живі чи ні. Поліція репресувала і продовжує репресувати жорстоко протестантів і, навіть, членів їх родин. Будучи одинокою жінкою, я не зможу вижити у Конго, у мене нема житла, без допомоги, без чоловічого захисту, без засобів для життя, без грошей, щоб оплачувати навчання дітей та медичну допомогу і так як я жінка борця (протестанта) у мене будуть труднощі у пошуку роботи, щоб отримати засоби для свого існування та дітей. Якщо ми повернемось у Конго, як тільки-но ми потрапимо на її територію, нас заарештують і поліція буде допитувати. Відразу, ми виїхали з нашої країни нелегально і нам виготовили конголезькі паспорти, але не на наші імена, отож нас покарають із-за цього кримінального злочину. Я боюся за своє життя і життя моїх дітей. Замість того, щоб ходити в школу їх можуть зґвалтувати, вбити, викрасти, змусити до сексуальних стосунків на вулиці, в будинку, будь з ким, примусити до наркотиків. Що стосується моєї старшої доньки, боюсь, щоб її не видали насильно заміж, щоб не змусили до сексуального рабства або до багатьох інших дій.". Крім того, у заяві-анкеті позивач вказує, що вона є прихильником партії UDPS, вона як і чоловік виходила на маніфестації на вулиці Кіншаса у 2017 році.

Відповідно до Висновку від 02 жовтня 2020 року ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі № 2020UZ0009, за результатами розгляду справи Нюні Гортенс Луфуйлу Оноре, посадова особа ГУ ДМС України в Закарпатській області дійшла висновку про відсутність умов, передбачених статтею 1 частиною 1 пунктами 1, 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також статтею 1 Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу 1967 року, статтями 2, 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та доцільність відмовити Нюні Гортенс Луфуйлу Оноре та її неповнолітнім дітям: Нюні Бемі та Нюні Мерві, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т. 1 а.с.а.с. 139-149).

Рішенням Державної міграційної служби України від 06 листопада 2020 року № 416-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Нюні Гортенс Луфуйлу Оноре та її неповнолітнім дітям: Нюні Бемі та Нюні Мерві, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 6 частини 1 абзацу 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені статтею 1 частиною 1 пунктами 1, 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні (Т. 1 а.с. 150).

Повідомленням ГУ ДМС України в Закарпатській області від 23 грудня 2020 року № 4.4/25 позивача проінформовано про рішення Державної міграційної служби України від 06 листопада 2020 року № 416-20, яким Нюні Гортенс Луфуйлу Оноре відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т. 1 а.с. 151).

Тотожність осіб Нюні Гортенс та Малеба Кіленга Дада позивачем не заперечується, а пояснюється тим, що вона перетнула кордон на підставі документів, виданих на ім`я Малеба Кіленга Дада.

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду.

Вирішуючи питання з приводу спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі Закон України № 3671-VI).

Відповідно до статті 1 частини 1 пункту 1 Закону України № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно статтею 1 частиною 1 пунктом 13 Закону України № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначений статтею 5 Закону України № 3671-VI. Так, частиною 1 зазначеної статті передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 5 частини 2 Закону України № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виключні умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені статтею 6 Закону України № 3671-VI, серед яких, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 9 Закону України № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 9 частиною 2 Закону України № 3671-VI визначено, що працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до статті 9 частини 11 Закону України № 3671-VI, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 10 частиною 5 Закону України № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені статті 1 частини 1 пунктами 1 та 13 Закону України № 3671-VI, відсутні.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно із пунктом 5 статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Під час співбесіди 30 червня 2020 року позивач вказує про участь свою у політичному житті міста Кіншаса, вона повідомила, що з сусідкою на вулиці, в магазині могла висловити невдоволення ситуацією в країні. Однак, про свою участь у маніфестаціях не повідомляла. На запитання: "Чи піддавалися втриманню за участь в маніфестаціях? Позивач відповіла: "Ні. Але поліція застосовувала слиногінний газ проти маніфестантів.". Крім того, повідомила, що 09 серпня 2017 року до них до будинку прийшли поліцейські і намагалася вибити двері і саме після цього інциденту родина позивачки переїхала до будинку друга чоловіка до місцевості Монгафула. Позивач під час співбесіди вказує, що вона може піддатися арешту у разі повернення. Оскільки покинула державу нелегально, немала дозволу влади на виїзд неповнолітніх дітей. Позивач повідомляла, що родина жила за рахунок послуг, які надавав її чоловік, як медичний працівник, а у разі повернення з дітьми до ДР Конто позивач буде змушена працевлаштовуватися, щоб утримувати дітей (Т. 1 а.с.а.с. 100-112).

Позивач під час співбесід 18 серпня 2020 року зазначала, що немає можливості повернутися до ДР Конго оскільки в державі нема миру, немає чоловіка, немає захисту від уряду, щоб діти відвідували школу потрібні гроші, щоб оплачувати комунальні послуги, потрібно роботу. В державі продовжується насилля (Т. 1 а.с.а.с. 119-124).

У зв`язку з чим суд вважає, що позивачем не надано доказів для доведення достовірності своїх тверджень щодо можливої загрози її життю, переслідувань, застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в Демократичній Республіці Конго.

Суд зауважує, що обставини, які вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вперше Нюні Гортенс Оноре 05 березня 2018 року разом з малолітніми дітьми вперше звернула із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребу додаткового захист до ГУ ДМС України в Закарпатській області, за результатами розгляду заяви рішенням ДМС України Нюні Гортенс Оноре та її малолітнім дітям 10 серпня 2018 року відмовлено у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, яке було оскаржено до Закарпатського окружного адміністративного суду.

Як вбачається і з КП "Діловодство спеціалізованого суду" рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 червня 2019 року у справі 0740/1023/18 було відмовлено Нюні Гортенс Оноре в задоволені позовних вимог. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Нюні Гортенс Оноре залишено без задоволення а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду без змін.

Вказаними судовими рішеннями було зокрема встановлено, що позивач до прибуття в України зупинялася транзитом в Туреччині, однак із заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не звернулася. В Україну Нюні Гортенс прибула 25 грудня 2017 року, однак в порядку, встановленому законом до ГУ ДМС України в Закарпатській області з відповідною заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не зверталася, а протягом 2-х місяців, за її словами, прожила в будинку, що був орендований для неї жінкою на ім`я Джулія. В подальшому 05 березня 2018 року перетнула кордон України зі Словацькою Республікою з наміром потрапити в Італію, де разом з неповнолітніми дітьми була повернута в Україну у зв`язку з відсутністю паспортних документів.

Крім того суд зазначає, що за умов наявності вирішеного судового спору в адміністративній справі №0740/1023/18, в якій були вирішені позовні вимоги Нюні Гортенс Оноре щодо оскарження попереднього рішення ГУ ДМС в Закарпатській області про відмову позивачу в оформленні документів щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Нюні Гортенс Оноре при зверненні до суду в даній справі № 260/3122/20 не було зазначено про виникнення в період з 05 березня 2018 року по 17 червня 2020 року (дати першого та повторного звернення позивача до міграційного органу із заявами) якихось нових або особистих обставин, або обставин політичного або суспільного життя в країні походження - Конго, що свідчили б про наявність підстав у цієї особи повторно звертатись до міграційного органу для отримання бажаного нею статусу після вирішення справи в адміністративному суді.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Однак суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено та не спростовано позивачем, що фактично Нюні Гортенс не шукає притулку в Україні. Основною метою звернення позивача до уповноваженого органу є бажання легально потрапити до країн Європейського Союзу, але ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець" або "особа, яка потребує додаткового захисту".

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування або загрози її життю можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Разом з тим, суд вважає, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Суд зазначає, що така інформація повинна враховуватися в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, та не дає підстав вважати, що Нюні Гортенс прибула в Україну саме із метою уникнення загрози її життю у країні своєї громадянської належності.

Позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням визначених критеріїв про причини, з яких вона не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування або загрози її життю, що свідчить про відсутність належного обґрунтування таких побоювань та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому скасуванню не підлягає.

Окрім, зазначеного, суд вважає за необхідне вказати наступне.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24 лютого 2022 року за № 64/2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан. Зазначений Указ Президента України був затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні"" від 24 лютого 2022 року за № 2102-IX. Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Таким чином, на час ухвалення рішення суду судом констатується, що по відношенню до позивача Україна не є безпечною для неї країною.

Статтею 77 частиною 1 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідачем доведено та матеріалами справи підтверджено законність та правомірність винесення оскарженого рішення, підстав для його скасування не вбачається, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Нюні Гортенс Оноре (89600, Закарпатська область, м. Мукачево, вул. Мічкріна Івана, 1г) до Державної міграційної служби України (01024, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 31 травня 2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено 10 червня 2021 року.

СуддяС.Є. Гаврилко