Справа № 300/2116/22
Суддя: Біньковська Н.В.
Дата ухвалення: 2022-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" червня 2022 р. справа № 300/2116/22
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Біньковської Н.В.,
за участю: секретаря судового засідання Біланчина В.І.,
представника позивача Богославця О.М.,
представника відповідача Керніцького А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби в місті Івано-Франківську Південно-Західного Міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з особливостями провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, визначеними статтями 268-271, 287 КАС України.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Просить позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позов. Просить у задоволенні позову відмовити.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши надані суду письмові докази, судом встановлено наступне.
19.11.2009 ОСОБА_1 видано Державний акт на право власності на вказану вище земельну ділянку ЯЖ №859955.
15.04.2011 старшим державним виконавцем Богаком Я.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», що сторонами не заперечується.
21.02.2022 адвокат Богославець О.М. в інтересах позивача, звернувся до відповідача із адвокатським запитом про надання інформації про хід виконавчого провадження №13449900 (а.с.14).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає, зокрема, Закон України Про виконавче провадження.
Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями законодавства в редакції, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин.
Частинами 1, 6 статті 24 Закону України Про виконавче провадження №606-ХІV від 21.04.1999 визначено, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред`явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення. За заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом.
Порядок звернення стягнення на грошові кошти та інше майно боржника передбачений статтею 50 Закону України Про виконавче провадження №606-ХІV від 21.04.1999.
Так, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення.
Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України Про виконавче провадження №606-ХІV від 21.04.1999 арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження (частина 2 статті 55 Закону України Про виконавче провадження №606-ХІV від 21.04.1999).
Згідно частин 1 - 3 статті 62 Закону України Про виконавче провадження №606-ХІV від 21.04.1999 звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення, земельну ділянку, що є нерухомим майном, провадиться у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу провадиться звернення стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржникові. У разі звернення стягнення на будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку державний виконавець запитує відповідні місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування про належність зазначеного майна боржникові на праві власності та його вартість, а також запитує нотаріальний орган, чи не знаходиться це майно під арештом. Одержавши документальне підтвердження належності боржникові на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна, державний виконавець накладає на них арешт шляхом опису і оцінки за їх вартістю на момент арешту та надсилає нотаріальному органу за місцем знаходження майна вимогу про реєстрацію даного факту. Про накладення арешту на будинок чи інше нерухоме майно, заставлене третім особам, державний виконавець невідкладно повідомляє цих осіб.
Таким чином, предметом арешту в межах виконавчого провадження може бути виключно майно, що належить боржнику.
Відповідно до частини 1 статті 125 Земельного кодексу України в редакції, чинній станом на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.08.2008, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Згідно з частиною 1 статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.
У відповідності до частини 1 статті 125 Земельного кодексу України в редакції, чинній станом на час накладення арешту на земельну ділянку, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Отже, станом на час винесення постанов від 23.06.2009 право власності ОСОБА_1 на обговорювану земельну ділянку зареєстровано не було.
Відповідно до статті 59 Закону України Про виконавче провадження №1404-VIII від 02.06.2016 особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Згідно із частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., відтак підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір в сумі 496,20 грн. (50% задоволених позовних вимог).
Стосовно розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, то позивачем не надано суду належних і допустимих доказів їх понесення, а тому в суду відсутні правові підстави стягнення таких витрат з відповідача на користь позивача.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 268, 269, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Біньковська Н.В.

Рішення складене в повному обсязі 10.06.2022.