Справа № 380/22762/21
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про скасування розпорядження,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивачка) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради (Відповідач) в якому просить:

- розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 570 від 17 листопада 2021 року про примусовий демонтаж влаштованого кондиціонера на фасаді будинку АДРЕСА_1 скасувати;

- судові витрати покласти на відповідача.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 17 листопада 2021 року Франківська районна адміністрація Львівської міської ради винесла розпорядження № 570 про примусовий демонтаж влаштованого кондиціонера на фасаді будинку АДРЕСА_1 (далі також оскаржуване розпорядження). Зазначене розпорядження відповідача позивачка вважає протиправним та таким, що його належить скасувати з огляду на таке.

Позивачка є власницею нежитлового приміщення, на фасаді якого влаштовано кондиціонер. Право власності на це приміщення позивачка набула на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2005 року, на момент укладення якого вказаний кондиціонер вже був улаштований. Таким чином, кондиціонер встановлений не позивачкою, а відповідач виніс оскаржуване розпорядження про його примусовий демонтаж буцімто через її самовільні дії.

Позивачка зауважує, що відповідачем не доведено встановлення пристрою кондиціонування повітря саме нею, цю обставину вона заперечує та наголошує, що станом на момент придбання нежитлового приміщення такий пристрій уже був встановлений.

Позивачка вказує, що відповідачем не надано належних доказів, які підтверджують, що вона допустила настання будь-якого з негативних наслідків, зокрема, порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту житлового будинку, погіршення його технічного стану в цілому чи порушення прав інших жителів будинку, які є правовими підставами для зобов`язання позивачки привести за свій рахунок приміщення до попереднього стану.

Позивачка стверджує, що у відповідача не виникло правових підстав для винесення оскаржуваного розпорядження щодо демонтажу кондиціонера, оскільки він не набув статусу самовільно встановленого, а тому таке розпорядження винесено відповідачем протиправно, відтак його належить визнати протиправним та скасувати.

У зв`язку з вищенаведеним просить адміністративний позов задоволити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що оскаржуване розпорядження позивачка виконала добровільно, демонтувавши кондиціонер на фасаді будинку АДРЕСА_1 , про що Львівське комунальне підприємство «Вулецьке» повідомило Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради своїм листом № 3758 від 24 листопада 2021 року. Таким чином, оскаржуване розпорядження, яке позивачка просить скасувати, є актом індивідуальної дії ненормативним актом, який вичерпав свою дію шляхом його реалізації. Принцип неможливості скасування ненормативних правових актів після їх виконання, який сформульований у пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 не вичерпується застосуванням лише до суб`єктів певного виду і спрямований на забезпечення гарантій стабільності суспільних правовідносин загалом. Цей принцип повинен за аналогією застосовуватися до всіх суб`єктів владних повноважень.

Відповідач підсумовує, що оскаржуване розпорядження прийняте ним у межах наданих йому повноважень відповідно до чинного законодавства та виконане позивачкою.

У зв`язку з цим у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 06 грудня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 22 грудня 2021 року в задоволенні клопотання позивачки про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

17 листопада 2021 року Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, розглянувши лист Львівського комунального підприємства «Вулецьке» щодо демонтажу кондиціонера, влаштованого на фасаді будинку АДРЕСА_1 , що знаходиться в межах історичного ареалу міста Львова, подані документи, враховуючи те, що ОСОБА_1 власник нежитлового приміщення у вказаному будинку добровільно не виконала припис Франківської районної адміністрації від 11 листопада 2021 року № 35-вих-105400, керуючись Положенням про Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 08 грудня 2021 року № 914, пунктами 3.1.2, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про порядок розміщення технічних елементів (пристроїв) на фасадах та зовнішніх частинах будинків і споруд на території Львівської міської територіальної громади, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 028 від 01 лютого 2002 року із змінами згідно з рішеннями виконавчого комітету Львівської міської ради від 13 серпня 2021 року № 686 та від 24 вересня 2021 року № 821 прийняла розпорядження № 570 «Про примусовий демонтаж влаштованого кондиціонера на фасаді будинку АДРЕСА_1 » згідно з яким:

1. Директору Львівського комунального підприємства «Вулецьке»:

1.1 Демонтувати кондиціонер, влаштований з порушенням п. 3.1 Положення на фасаді будинку АДРЕСА_1 , що знаходиться в межах історичного ареалу міста Львова, впродовж семи робочих днів з дати прийняття цього розпорядження. Демонтаж оформити актом та фотофіксацією.

1.1.1 Звернутись до Львівського районного управління поліції ГУ НП у Львівській області для забезпечення громадського порядку під час проведення демонтажних робіт.

1.2 Повідомити ОСОБА_1 власника нежитлового приміщення на АДРЕСА_2 про прийняте розпорядження та надати попередження:

1.2.1 про те, що демонтований кондиціонер буде зберігатись в ЛКП «Вулецьке» впродовж одного місяця з часу його демонтажу, а після завершення вказаного терміну це підприємство не несе відповідальності за його зберігання.

1.2.2 про відшкодування вартості робіт за демонтажні роботи технічного пристрою його перевезення і зберігання, нанесені збитки за пошкодження елементів фасаду будинку та відповідальність відповідно до вимог чинного законодавства України.

1.3 У випадку невідшкодування в добровільному порядку власником нежитлового приміщення вартості витрат демонтажних робіт технічного пристрою, його перевезення, зберігання та відновлення елементів фасаду будинку, питання відшкодування понесених витрат вирішувати в судовому порядку.

2. Загально-організаційному відділу районної адміністрації повідомити про це розпорядження Львівське комунальне підприємство «Вулецьке».

Уважаючи таке розпорядження протиправним, позивачка звернулася з цим позовом до суду з вимогами про його скасування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів визначає Закон України від 06 вересня 2005 року № 2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» (далі Закон № 2807-IV, в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 5 вищевказаного Закону встановлено, що управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 9 Закону № 2807-IV до повноважень місцевих державних адміністрацій у сфері благоустрою населених пунктів віднесено забезпечення реалізації державної політики у цій сфері.

Суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів у розумінні частини першої статті 12 Закону № 2807-IV є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Відповідно до Положення про Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 08 жовтня 2021 року № 914, до основних завдань та повноважень Франківської районної адміністрації Львівської міської ради віднесено, зокрема, виконання рішень виконавчого комітету Львівської міської ради, забезпечення благоустрою району у межах, визначених Львівською міською радою.

Рішенням Львівської міської ради від 01 лютого 2002 року № 28 «Про впорядкування розміщення технічних елементів (пристроїв) на фасадах будинків на території м. Львова» (із змінами, внесеними згідно з рішенням Львівської міської ради № 686 від 13 серпня 2021 року) затверджено Положення про порядок розміщення технічних елементів (пристроїв) на фасадах та зовнішніх частинах будинків і споруд на території Львівської міської територіальної громади (далі Положення), яке відповідно до пункту 1.1 є обов`язковим для фізичних та юридичних осіб всіх форм власності на території Львівської міської територіальної громади.

Положення регулює порядок розміщення технічних елементів (пристроїв) на фасадах та зовнішніх частинах будинків і споруд на території Львівської міської територіальної громади та порядок їх демонтажу (пункт 1.2 Положення).

Технічними елементами (пристроями), які розміщуються ззовні на будівельних конструкціях житлової, громадської і виробничої забудови, є пристрої та устаткування систем опалення, вентиляції і кондиціонування повітря (підпункт 2.1.4 пункту 2.1 Положення).

Згідно з пунктами 3.1-3.3 Положення забороняється:

Розміщення та встановлення технічних елементів (пристроїв), крім наведених у підпункті 2.1.2 пункту 2.1, на усіх фасадах будинків і споруд, які знаходяться на території, включеній до історичної спадщини ЮНЕСКО; технічних елементів (пристроїв), перелічених у підпунктах 2.1.1, 2.1.3, 2.1.4, 2.1.5, 2.1.6 пункту 2.1, на видимих зі сторони вулиць та площ фасадах та зовнішніх частинах будинків і споруд, які знаходяться на території історичного ареалу, а також на усіх фасадах та зовнішніх частинах будинків і споруд - пам`ятках архітектури; розміщення технічних елементів (пристроїв), зазначених у підпункті 2.1.2, на будівлях у межах історичного ареалу здійснюється за погодженням з управлінням охорони історичного середовища.

Розміщення та встановлення: технічних елементів (пристроїв) з ушкодженням зовнішніх будівельних конструкцій будинків і споруд, їх архітектурного декору та скульптурних елементів.

Встановлення без відповідного погодження: технічних елементів (пристроїв), перелічених у підпунктах 2.1.1, 2.1.2 пункту 2.1, на фасадах, торцевих стінах, зовнішніх будівельних конструкціях будинків і споруд - на всій території міста; технічних елементів (пристроїв), перелічених у підпунктах 2.1.1, 2.1.3, 2.1.4, 2.1.5 пункту 2.1, на невидимих зі сторони вулиць (площ) фасадах, стінах будинків і споруд, які знаходяться на території історичного ареалу м. Львова; технічних елементів (пристроїв), перелічених у підпункті 2.1.2 пункту 2.1, на будинках і спорудах - пам`ятках архітектури.

Згідно з пунктом 4.1 Положення для розміщення технічних елементів (пристроїв) на фасадах, торцевих стінах, зовнішніх будівельних конструкціях будинків і споруд у всіх випадках, окрім зазначених у розділі 3 цього Положення власник об`єкта нерухомого майна погоджує всі свої дії із співвласниками спільного майна у дво- та багатоквартирних будинків. Розміщення технічних елементів (пристроїв) на будинках і спорудах, розташованих на території світової спадщини ЮНЕСКО, додатково погоджується з управлінням охорони історичного середовища.

Відповідно до пунктів 5.1-5.8 Положення відповідальність за своєчасне виявлення, попередження і вжиття заходів щодо усунення порушень вимог цього Положення у частині встановлення та розміщення технічних елементів (пристроїв) у всіх випадках покладається на власників будинків, квартир та нежитлових приміщень, управителів та інших суб`єктів господарювання, які здійснюють управління та обслуговування житлового фонду, посадові особи районної адміністрації, у межах історичного ареалу - посадові особи управління охорони історичного середовища.

У випадках виявлення розміщення технічних елементів (пристроїв), які не відповідають вимогам цього Положення, особи, зазначені у пункті 5.1 цього Положення, зобов`язані повідомити районну адміністрацію за місцем розташування об`єкта нерухомого майна про виявлене порушення.

Посадові особи районної адміністрації, посадові особи управління охорони історичного середовища видають особі, яка встановила технічний елемент з недотриманням вимог Положення, припис про усунення порушень у 10 денний термін. У випадках виявлення технічних елементів (пристроїв), встановлених з порушенням вимог підпунктів 3.1.1 і 3.1.2 пункту 3.1, вказаними особами видається припис про негайне усунення порушень.

Особам, яким наданий припис про усунення порушення зобов`язані протягом десяти днів демонтувати технічний елемент (пристрій). У випадку отримання припису про негайне усунення порушення такі особи зобов`язані демонтувати технічний елемент (пристрій) протягом двох робочих днів.

У разі невиконання припису про негайне усунення порушень при виявленні технічних елементів (пристроїв), встановлених з порушенням вимог підпунктів 3.1.1 і 3.1.2 пункту 3.1, голова районної адміністрації впродовж трьох робочих днів видає розпорядження про примусовий демонтаж технічного елемента (пристрою).

Примусовий демонтаж елементів (пристроїв) у всіх випадках здійснює районна адміністрація за місцем розташування об`єкта нерухомого майна впродовж семи робочих днів з дати прийняття розпорядження голови районної адміністрації. Стягнення коштів за проведені роботи з примусового демонтажу проводить районна адміністрація у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Демонтажні роботи технічних елементів (пристроїв), встановлених з недотримання цього Положення, здійснюють комунальні підприємства, які визначені розпорядженням голови районної адміністрації.

Відповідальність за пошкодження елементів будинку та його декору при встановленні технічних елементів (пристроїв) та при їх демонтажі несуть фізичні, юридичні та посадові особи, які здійснили їх встановлення.

Фізичні, юридичні та посадові особи, які встановили технічні елементи (пристрої) з порушенням цього Положення, відшкодовують вартість робіт, понесених районною адміністрацією за демонтажні роботи їх перевезення та зберігання, та нанесені збитки за пошкодження елементів будинку і його декору та несуть відповідальність відповідно до вимог чинного законодавства України.

Як встановив суд вище 17 листопада 2021 року Франківська районна адміністрація Львівської міської ради видала розпорядження № 570 про примусовий демонтаж влаштованого кондиціонера в межах нежитлового приміщення на фасаді будинку АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_1 .

Разом з тим згідно з Інформаційною довідкою Львівського комунального підприємства «Вулецьке» від 24 листопада 2021 року № 3758 власниця нежитлового приміщення на АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 24 листопада 2021 року виконала розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 17 листопада 2021 року № 570, демонтувавши кондиціонер, встановлений на фасаді згаданого вище будинку.

До вказаної довідки долучено відповідні фотосвітлини, на одній з яких убачається відсутність кондиціонера на фасаді будинку за адресою АДРЕСА_2 .

Суд відзначає, що за змістом статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Формами захисту, зокрема, є: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, кожна особа має право подати позов до будь-якого суб`єкта владних повноважень за єдиного обмеження, якщо це не суперечить закону, та при наявності мети, а саме забезпечення захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин.

До того ж, частина друга статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України деталізує, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Зазначене також підтверджується положеннями пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Важливо, що в силу частин третьої, четвертої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 8 Загальної декларації прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Наука адміністративного права визначає способи захисту порушених прав (свобод, інтересів) як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права (свободи, інтересу). Такі дії є завершальними актами захисту у виді матеріально-правових або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права (свободи, інтересу) і є результатом діяльності щодо їх захисту.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Праву на позов повинно відповідати певне конкретне порушене право чи охоронюваний законом інтерес.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 821/1438/17.

Відповідно до пунктів 18, 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Зважаючи на наведені вище положення Кодексу адміністративного судочинства України та загальновідомі ознаки, властивості нормативно-правового й індивідуального актів спірне розпорядження є актом індивідуальної дії, оскільки: видане відповідачем у результаті реалізації владних управлінських функцій суб`єкта забезпечення благоустрою району у межах, визначених Львівською міською радою; не розраховане на багаторазове застосування, а вичерпує свою дію після демонтажу встановленого кондиціонера.

Як зазначено вище, не заперечується позивачкою та підтверджується Інформаційною довідкою Львівського комунального підприємства «Вулецьке» від 24 листопада 2021 року № 3758 разом з доданими до неї фотосвітлинами, позивачка самостійно демонтувала кондиціонер, встановлений на фасаді будинку АДРЕСА_2 .

Отже, розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 570 від 17 листопада 2021 року є виконаним.

За таких обставин оскаржуване розпорядження як акт індивідуальної дії вичерпало свою дію шляхом його реального виконання позивачкою.

Тому задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування цього розпорядження не може бути належним способом захисту, оскільки вказаний індивідуальний акт жодним чином не впливає на права та обов`язки позивачки, а також не порушує її законні інтереси.

Отже, заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, тож задоволенню не підлягають.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до правил статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради (вул. Генерала Чупринки, 85, м. Львів, 79057) про скасування розпорядження відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 10 червня 2022 року.

Суддя Клименко О.М.