Справа № 380/2976/22
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/2976/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної фіскальної служби України (Відповідач) в якому просить:

- визнати бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо нарахування одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби, встановленої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язати Державну фіскальну службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби, встановленої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з розрахунку загальної вислуги ОСОБА_1 -Я. 16 років 06 місяців 17 днів;

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 03 грудня 2018 року по 24 вересня 2021 року проходив службу в податковій міліції Державної фіскальної служби України. Наказом Державної фіскальної служби України № 0069-о/д від 21 вересня 2021 року його звільнено з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил через скорочення штатів з 24 вересня 2021 року. Однак у вказаному наказі не зазначено про проведення виплати позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

23 листопада 2021 року представник позивача звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги, однак отримав відповідь про те, що відповідно до наказу Державної фіскальної служби України від 21 вересня 2021 року № 0069-о/д вислуга років позивача на день звільнення (через скорочення штатів) складає 03 роки 09 місяців 01 день в календарному обчисленні, а тому відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підстави для виплати йому допомоги відсутні.

Позивач зазначає, що на час звільнення зі служби його загальна вислуга років, ураховуючи, крім часу проходження служби в податковій міліції, також періоди навчання у Львівському професійному ліцеї комп`ютерних технологій та роботи у ПП «ОЮФ «Аутпост-3», ПП «Аутпост-14» та ПП «ОЮФ «Аутпост-7» становила 16 років 06 місяців 17 днів. В той же час у частині другій статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги. Тому позивач, покликаючись на правові позиції Верховного Суду викладені у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 806/2104/17 та від 24 листопада 2020 року у справі № 822/3008/17, вважає, що на час звільнення зі служби в податковій міліції мав право на нарахування та виплату одноразової грошової допомоги, встановленої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби.

У зв`язку з вищенаведеним адміністративний позов просить задоволити у повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 09 лютого 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін; роз`яснено відповідачу його право на подання відзиву на позовну заяву та доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, а також документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Вказану ухвалу суд надіслав на електронну адресу відповідача.

Проте станом на момент прийняття судом рішення у цій справі відповідач відзиву на позовну заяву не подав.

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ураховуючи наведене, а також беручи до уваги те, що встановлений ухвалою судді від 09 лютого 2022 року про відкриття спрощеного позовного провадження в адміністративній справі п`ятнадцятиденний строк на подання відзиву на позовну заяву та доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, минув, суд відповідно до вимог частини шостої статті 162 КАС України вирішує цю справу на підставі наявних у її матеріалах доказів.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до записів у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 позивач:

- з 01 вересня 2006 року по 25 червня 2009 року навчався у Львівському професійному ліцеї комп`ютерних технологій;

- з 01 лютого 2012 року по 01 жовтня 2012 року працював охоронником у ПП «ОЮФ «Аутпост-3»;

- з 01 жовтня 2012 року по 15 квітня 2016 року працював охоронником у ПП «Аутпост-14»;

- з 18 квітня 2016 року по 30 листопада 2018 року працював охоронником у ПП «ОЮФ «Аутпост-7»;

- з 03 грудня 2018 року по 24 вересня 2021 року проходив службу у податковій міліції Державної фіскальної служби України.

Згідно Витягу із наказу Державної фіскальної служби України від 21 вересня 2021 року № 0069-о/д «Про звільнення працівників податкової міліції» позивача з 24 вересня 2021 року звільнено з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил України через скорочення штатів.

Відповідно до цього наказу вислуга років позивача станом на 24 вересня 2021 року складає: в календарному обчисленні 03 роки 09 місяців 01 день; в пільговому обчисленні 05 років 01 місяць 26 днів.

Відомостей щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні зазначений наказ не містить.

23 листопада 2021 року представник позивача адвокат Головка Любомир Васильович звернувся до Державної фіскальної служби України із заявою про виплату позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Листом від 01 грудня 2021 року № 5298/6/99-99-09-02-15 Державна фіскальна служба повідомила представника позивача адвоката Головку Любомира Васильовича на його заяву від 23 листопада 2021 року про те, що відповідно до наказу Державної фіскальної служби України від 21 вересня 2021 року № 0069-о/д вислуга років позивача на день звільнення (через скорочення штатів) складає 03 роки 09 місяців 01 день в календарному обчисленні, а тому відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підстави для виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні відсутні.

Позивач, уважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги, встановленої частиною 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби, звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Суд звертає увагу на те, що питання виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, перелік осіб, яким здійснюється така виплата та порядок обчислення строку календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги регулюється приписами Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ) та постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (далі Постанова № 393) (Закон № 2262-ХІІ та Постанова № 393 в редакції, чинній на час видання наказу про звільнення позивача зі служби).

Закон № 2262-ХІІ визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема, на службі в податковій міліції.

Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Статтею 9 Закону № 2262-ХІІ визначений перелік осіб, яким виплачується одноразова грошова допомога при звільненні зі служби.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Закону № 2262-ХІІ виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Службою судової охорони, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Відповідно до абзаців першого, третього пункту 10 Постанови № 393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови (абзац 8 пункту 10 Постанови № 393).

Суд встановив, що згідно витягу із наказу Державної фіскальної служби України від 21 вересня 2021 року № 0069-о/д «Про звільнення працівників податкової міліції» позивача з 24 вересня 2021 року звільнено з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил України через скорочення штатів.

За такої обставини умовою для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої частиною першою статті 9 Закону № 2262-ХІІ та абзацами першим, третім пункту 10 Постанови № 393, в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, є наявність вислуги 10 років і більше.

Разом з тим аналіз наведених вище норм права дає підстави дійти висновку, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2262-ХІІ та абзаців першого, третього пункту 10 Постанови № 393 є наявність «вислуги 10 років і більше».

Таким чином, в частині першій статті 9 Закону № 2262-ХІІ та абзацах першому, третьому пункту 10 Постанови № 393 відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає в звільненої зі служби особи за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 806/2104/17 та від 24 листопада 2020 року у справі № 822/3008/17, на які покликається позивач у позовній заяві.

Суд відзначає, що хоча й правова позиція у вказаних постановах стосується питання тлумачення частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», така, зважаючи на побудовану законодавцем конструкцію норм у частині застосування термінів «вислуга» та «календарна вислуга років» щодо виплати одноразової допомоги при звільненні у згаданому Законі та Законі № 2262-ХІІ, є релевантною до цієї справи.

У позовній заяві позивач стверджує, що на час звільнення зі служби в податковій міліції його загальна вислуга років становила 16 років 06 місяців 17 днів.

При цьому до вислуги років позивач, крім періоду проходження служби в податковій міліції, включає також періоди навчання у Львівському професійному ліцеї комп`ютерних технологій та роботи у ПП «ОЮФ «Аутпост-3», ПП «Аутпост-14» та ПП «ОЮФ «Аутпост-7».

Суд зазначає, що відповідно до статті 17-1 Закону № 2262-ХІІ порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною другою статті 17-2 Закону № 2262-ХІІ визначено, що перелік документів, що підтверджують окремі періоди військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах, визначаються пунктами 1-4 Постанови № 393.

Суд, проаналізувавши наведені пункти Постанови № 393, дійшов висновку, що робота особи у приватних підприємствах за жодних умов не зараховується до її вислуги років ні в календарному обчисленні, ні на пільгових умовах.

Таким чином, періоди роботи позивача у ПП «ОЮФ «Аутпост-3», ПП «Аутпост-14» та ПП «ОЮФ «Аутпост-7» не підлягають зарахуванню до його вислуги років (як календарної, так і пільгової).

Щодо зарахування до вислуги років часу навчання у Львівському професійному ліцеї комп`ютерних технологій суд зазначає таке.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Постанови № 393 до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби, особам, зазначеним у пункті «ж» статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», під час призначення пенсії згідно з пунктом «а» статті 12 зазначеного Закону додатково зараховується час навчання в межах до п`яти років (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби або до призначення на відповідну посаду із розрахунку - один рік навчання за шість місяців служби.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави вважати, що до вислуги років особам, звільненим з військової служби, при призначенні пенсій на умовах Закону № 2262-ХІІ додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік за шість місяців.

Вказаний п`ятирічний термін стосується розрахунку зарахування періоду навчання до вислуги років особам, які мають право на таке зарахування, а не до умов набуття права на вислугу років.

Тобто, відповідним особам додатково зараховується час навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду виходячи із такого розрахунку, а саме: до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 819/374/18.

Як слідує з матеріалів справи з 01 вересня 2006 року по 25 червня 2009 року позивач навчався у Львівському професійному ліцеї комп`ютерних технологій.

Проте відповідно до Закону України «Про вищу освіту» ліцей не є закладом вищої освіти.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення навчання у цьому навчальному закладі позивачу присвоювалося офіцерське (спеціальне) звання.

За таких обставин підстави для зарахування часу навчання у Львівському професійному ліцеї комп`ютерних технологій до вислуги років позивача відсутні.

Покликання позивача на те, що відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі, а також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків суд оцінює критично з огляду на таке.

Стаття 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на яку покликається позивач, визначає види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію.

Натомість періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах, визначаються пунктами 1-4 Постанови № 393.

Суд наголошує, що стаж роботи для отримання права на трудову пенсію та вислуга років для отримання виплати одноразової грошової допомоги при звільненні є абсолютно різними правовими категоріями. Тому застосування статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» для визначення періодів, які підлягають зарахуванню до вислуги років для отримання одноразової грошової допомогти при звільненні, є неприпустимим.

Таким чином, відповідно до витягу із наказу Державної фіскальної служби України від 21 вересня 2021 року № 0069-о/д «Про звільнення працівників податкової міліції» вислуга років позивача станом на 24 вересня 2021 року складає: в календарному обчисленні 03 роки 09 місяців 01 день; в пільговому обчисленні 05 років 01 місяць 26 днів.

Як зазначено вище умовою для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої частиною першою статті 9 Закону № 2262-ХІІ та абзацами першим, третім пункту 10 Постанови № 393, в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, враховуючи факт його звільнення через скорочення штатів, є наявність вислуги 10 років і більше.

Оскільки станом на момент звільнення зі служби в податковій міліції вислуга років позивача як в календарному так і в пільговому обчисленні, а також сукупно, становить менше 10 років, то правові підстави для виплати йому одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною першою статті 9 Закону № 2262-ХІІ та абзацами першим, третім пункту 10 Постанови № 393, відсутні.

Отже, у межах спірних правовідносин відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв правомірно, законних прав та інтересів позивача не порушував, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до правил статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної фіскальної служби України (пл. Львівська, 8, м. Київ, 04053) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 10 червня 2022 року.

Суддя Клименко О.М.