Справа № 420/17789/21
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2022-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Корой С.М.,

секретаря судового засідання Перепелиці Є.Ю,

за участю сторін:

представника позивача Пижика В.В. (за ордером),

представника відповідачів Кавун А.В. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

В С Т А Н О В И В:

27.09.2021 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 року судом залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 .

11.10.2021 року (вх.№56065/21) від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду від 04.10.2021 року.

20.10.2021 року (вх.№57685/21) від представника позивача до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог.

Так, позивач просить суд:

- визнати бездіяльність Одеської обласної прокуратури протиправною щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з « 03» червня 2021 року по « 22» вересня 2021 року;

- стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 78 602 грн. 37 коп., за період з « 03» червня 2021 року по « 22» вересня 2021 року;

- стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в розмірі 78 602 грн. 37 коп., за період з « 03» червня 2021 року по « 22» вересня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач, з покликанням на фактичні обставини справи щодо прийняття рішення по справі №420/1255/21 та щодо прийняття наказу №2123к від 22.09.2021 року, стверджує, що з Одеської обласної прокуратури підлягає стягненню заробіток за час вимушеного прогулу з « 03» червня 2021 року по « 22» вересня 2021 року.

Також, нормативно обґрунтовуючи власні доводи положеннями ст.236, ст.370 КЗпП України позивач вважає, що з Одеської обласної прокуратури підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 03 червня 2021 по 22 вересня 2021 року.

Ухвалою суду від 25.10.2021 року:

- прийнято до провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду (в редакції уточнень за вх.№57685/21) і відкрито провадження в адміністративній справі;

- вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження;

- встановлено сторонами строки для подання заяв по суті справи;

- зобов`язано Одеську обласну прокуратуру надати до Одеського окружного адміністративного суду у п`ятнадцятиденний строк від дати отримання даної ухвали довідку про розмір нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують його звільненню з посади та про розміри середньомісячної та середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 за вказаний період, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

- призначено призначити підготовче засідання в даній адміністративній справі.

Ухвалою суду від 17.11.2021 року повторно зобов`язано Одеську обласну прокуратуру надати до Одеського окружного адміністративного суду у строк до 25.11.2021 року довідку про розмір нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують його звільненню з посади та про розміри середньомісячної та середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 за вказаний період, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", продовжено строк підготовчого провадження у справі № 420/17789/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду дії на тридцять днів та відкладено підготовче засідання в даній адміністративній справі.

19.11.2021 року (вх.№64758/21) від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.95-104), в якому вказано, що Одеська обласна прокуратура вважає, що адміністративний позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з огляду на таке.

На думку відповідача, системний аналіз положень статей 21, 24 КЗпП України вказує на те, що працівник не може бути допущений до роботи без видання уповноваженою особою відповідного наказу, необхідною умовою (підставою) для видання якого є його письмова заява. Така заява не тільки підтверджує волевиявлення на продовження роботи, але й свідчить про зобов`язання працівника виконувати роботу, визначену трудовою угодою, з дотриманням внутрішнього службового розпорядку, а уповноважена особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні виконання передбаченої для трудовим договором роботи. Рішення Одеського окружного адмiнiстративного суду від 03.06.2021 у справі № 420/1255/21 в частині поновлення ОСОБА_2 виконано шляхом видання наказу керівника Одеської обласної прокуратури від 22.09.2021 року № 2123 к пiсля надходження 17.09.2021 первинного звернення ОСОБА_3 за вхідним № 49656-21. До того часу позивачем не подано заяви про поновлення на посаді прокурора, що слугувало б підтвердженням його волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді прокурора.

У відзиві вказано, що право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого до роботи. При цьому суд також має встановити вину роботодавця у невиданнi наказу про поновлення працівника на роботі. Як стверджує відповідач, позивачем не надано належних доказів відмови роботодавця виконувати рішення суду та не наведено фактів його умислу з метою затримки виконання відповідного судового рішення.

З огляду на викладене, вказано у відзиві, порушень вимог ст. 236 КЗпП України з боку Одеської обласної прокуратури не вбачається, а відтак відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі.

Щодо позовних вимог про стягнення вимушеного прогулу, у відзиві, з покликанням на ст.235 КЗпП України, вказано, що рішенням Одеського окружного адмiнiстративного суду від 03.06.2021 у справі № 420/1255/21 вже вирішено питання стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому якщо виходити з вимог статті 236 КЗпП України позивач у випадку несвоєчасного виконання рішення суду має звертатись з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, а не вимушеного прогулу. Отже вказана позовна вимога є незаконною та не підлягає задоволенню.

Зважаючи на вищевикладене, Одеська обласна прокуратура просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

19.11.2021 року (вх.№64759/21) від представника відповідача до суду надійшло клопотання про залишення позову в частині вимог про стягнення з Одеської обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 03.06.2021 по 22.09.2021 підлягає залишенню без розгляду.

Ухвалою суду від 01.12.2021 року відкладено підготовче судове засідання по справі №420/17789/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду на 10:00 год 20.12.2021 року.

15.12.2021 року (вх.№71402/21) від представника позивача до суду надійшли письмові міркування (а.с.105-111).

15.12.2021 року (вх.№71403/21) від представника позивача надійшла заява про залишення без задоволення клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 20.12.2021 року відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Ухвалою суду від 20.12.2021 року, яка прийнята на місці та занесена до протоколу судового засідання судом оголошено перерву.

Ухвалою суду від 11.01.2022 року, яка прийнята на місці та занесена до протоколу судового засідання судом закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті.

12.05.2022 року та 13.05.2022 року від представників сторін надійшли заяви, в яких представник Одеської обласної прокуратури та представник позивача просили розглядати справу № 420/17789/21 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення EasyCon за участю представника прокуратури.

Ухвалою суду від 13.05.2022 року відкладено судове засідання по справі №420/17789/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду на 31.05.2022 року о 12:00 год., задоволено заяви представників сторін, судові засідання по справі №420/17789/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, в тому числі призначене на 31.05.2022 року о 12:00 год, вирішено здійснювати в режимі відеоконференції поза межами суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon» (https://vkz.court.gov.ua - «EasyCon»).

Представник позивача у судовому засіданні 31.05.2022 року підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні 31.05.2022 року заперечувала проти задоволення вимог позивача з підстав, що викладені у відзивах на позовну заяву та просив суд у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши вступне слово представників сторін, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

ОСОБА_1 , працює в органах прокуратури з 22.04.2003 року.

Наказом виконувача обов`язків керівника Одеської обласної прокуратури від 23.12.2020р. №3050к звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора Одеської області та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру з 31 грудня 2020 року.

Правомірність даного наказу була предметом розгляду у справі № 420/1255/21.

Судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року позов був задоволений частково, визнаний протиправним та скасований наказ Одеської обласної прокуратури №3050к від 23.12.2020р. про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури України, ОСОБА_1 був поновлений на посаді в Чорноморській окружній прокуратурі Одеської області, рівнозначній посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, з 31.12.2020р., було стягнуто з Одеської обласної прокуратури (вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 січня 2021 року по 03 червня 2021 року у розмірі 106 164,24 грн. (сто шість тисяч сто шістдесят чотири гривні двадцять чотири копійки), допущене негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді в Чорноморській окружній прокуратурі Одеської області, рівнозначній посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, з 31.12.2020р., допущене негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць у розмірі 20 416,20 грн. (двадцять тисяч чотириста шістнадцять гривень двадцять копійок), у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року залишено апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора залишені без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року без змін.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду 13.10.2021 року апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року без змін.

Судом встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 , рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.06.2021 року, постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2021 року по справі №420/1255/21, 22 вересня 2021 року Одеською обласною прокуратурою прийнято наказ №2123 к, яким керуючись ч.2 ст.11 Закону України «Про прокуратуру» наказано:

1. Наказ виконувача обов`язків керівника Одеської обласної прокуратури від 23 грудня 2020 року № 3050к про звільнення ОСОБА_4 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури з 31 грудня 2020 року - скасувати.

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області з 01 січня 2021 року.

3. Вiддiлу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Вважаючи протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури протиправною щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з « 03» червня 2021 року по « 22» вересня 2021 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За змістом статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно правових позицій Верховного Суду викладених в постановах від 26.08.2020 у справі №501/2316/15-ц, від 21.04.2021 у справах №826/19766/16, №640/6398/19, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі №712/9213/18 вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення прав працівника (незаконне звільнення) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі.

Крім цього, Верховний Суд неодноразово досліджував питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, за результатами чого сформовано сталу правову позицію щодо тлумачення змісту та застосування статті 236 Кодексу законів про працю України у спорах про стягнення оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №711/8446/16-ц зроблений правовий висновок, згідно якого затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 Кодексу законів про працю України необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.

У постановах від 25.09.2019 у справі № 813/4668/16, від 21.03.2018 у справі №243/2748/16-ц, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 02.10.2019 в справі №823/1507/18, від 29.01.2020 у справі № 820/2894/16, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 24.12.2020 в справі №807/2434/15, від 19.04.2021 в справі №826/11861/17, від 30.06.2021 у справі №640/7825/19, від 01.09.2021 у справі №540/677/20 Верховний Суд дійшов висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України). Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно з статтею 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №140/3020/19 вказав, що: «…47. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період…».

«…49. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України)».

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У спірних правовідносинах судове рішення про поновлення позивача на роботі, яке в цій частині підлягало до негайного виконання, ухвалене Одеським окружним адміністративним судом 03.06.2021 року, однак наказ про поновлення останнього на роботі було видано відповідачем 22.09.2021 року.

Тобто, через бездіяльність відповідача період вимушеного прогулу ОСОБА_1 збільшився і тривав до видання на виконання рішення суду по справі №420/1255/21 наказу №2123 к від 22 вересня 2021 року.

Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченого середнього заробітку за період вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі з 04.06.2021 по 21.09.2021 року.

При цьому з рішення по справі №420/1255/21 стягнено заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2021 року по 03.06.2021 року.

Зважаючи на що, суд не вбачає законодавчо визначених підстав для повторного стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 03.06.2021 року.

В той же час, поновлений позивач на посаду наказом Одеської обласної прокуратури №2123 к від 22 вересня 2021 року.

Зважаючи на що, суд не вбачає законодавчо визначених підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 22.06.2021 року.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач не звертався із заявою про його поновлення на посаді, то суд звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином проінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.

Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд у постанові від 24 січня 2019 року у справі №760/9521/15-ц зауважив, що: «…Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.».

У постанові від 23 червня 2015 року у справі №21-63а15 Верховний Суд України вказав, що «…Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі…».

«…Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу».

Таким чином, доводи представника відповідача щодо того, що процес поновлення на роботі здійснюється за наявності волевиявлення особи та необхідності для цього звернення цієї особи з відповідною заявою або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі, - спростовуються чинними нормами законодавства та висновками, викладеними у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, наведеними вище.

Обчислення середнього заробітку здійснюється згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі по тексту - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Одеської обласної прокуратури №21-299 від 08.11.2021 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1020,81 грн., а середньомісячна 21437,01 грн.

Період вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення становить 75 робочі дні (з 04.06.2021 по 21.09.2021 року).

Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за вказаний період, який необхідно стягнути з Одеської обласної прокуратури складає 76560,75 грн (75 дні х 1020,81 грн).

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що належним та достатнім способом захисту прав позивача є часткове задоволення вимог ОСОБА_1 шляхом визнання протиправною бездіяльності Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 04 червня 2021 року по 21 вересня 2021 року та стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2021 року по 21.09.2021 року у розмірі 76560,75 (сімдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят гривень 75 копійок) з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Відповідно до пунктами 2, 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення в частині стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2021 року по 21.09.2021 року у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 21 437,01 грн. (двадцять одна тисяча чотириста тридцять сім тисяч гривень 01 копійки) з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Суд звертає увагу, що відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

У постанові Верховного Суду України від 25.04.2018 у справі 826/27339/15 висловлено позицію, що роботодавцеві надано право самостійно визначати чи відповідає працівник роботі, на яку його прийнято. Висновок роботодавця про невідповідність працівника роботі має бути обґрунтованим і документально підтвердженим.

Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 04 червня 2021 року по 21 вересня 2021 року.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2021 року по 21.09.2021 року у розмірі 76560,75 (сімдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят гривень 75 копійок) з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2021 року по 21.09.2021 року у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 21 437,01 грн. (двадцять одна тисяча чотириста тридцять сім тисяч гривень 01 копійки) з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 10.06.2022 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Одеська обласна прокуратура (вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026, ).

Суддя С.М. Корой