Справа № 761/41394/21
Суддя: Зуєвич Л. Л.
Дата ухвалення: 2022-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Провадження № 2-а/760/1034/22

Справа № 761/41394/21

09 червня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (адреса: АДРЕСА_1 ) до Управління патрульної поліції у місті Києві /далі - Управління/ (адреса: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 9), інспектора батальйону 3 роти 4 Управління патрульної поліції у місті Києві капрала поліції Панчук Богдана Володимировича /далі - інспектор поліції Панчук Б.В./ (адреса: 03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, 9), Департаменту патрульної поліції /далі - Департамент/ (; адреса: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3), про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

18.11.2021 до Шевченківського районного суду міста Києві надійшла вказана позовна заява, датована 15.11.2021, за підписом позивача, в якій він просить суд:

- визнати дії інспектора поліції Панчук Б.В. щодо притягнення позивача 06.11.2021 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, яке передбачено ч. 6 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) протиправними;

- постанову від 06.11.2021 серії ЕАО № 4996630 про накладення адміністративного стягнення на позивача за вчинення правопорушення, яке передбачено ч. 6 ст. 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 1 700,00 грн скасувати;

- провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно Пономарчука позивача за ч. 6 ст. 122 КУпАП закрити;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі на користь позивача судові витрати.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22.11.2021 справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва.

04.01.2022 справа разом з супровідним листом Шевченківського районного суду міста Києва від 21.12.2021 надійшла до Солом`янського районного суду міста Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2022 для розгляду зазначеного позову визначено суддю Зуєвич Л.Л. Справу фактично передано судді по реєстру 21.01.2022.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25.01.2022 вказаний позов прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін (письмовому провадженні).

Клопотань від позивача та відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України /далі - КАС України/).

Доводи позову

В позові, зокрема, вказується, що 06.11.2021 інспектор батальйону 3 роти 4 управління патрульної поліції у місті Києві капрал поліції Панчук Богдан Володимирович виніс постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАО № 4996630, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700,00 грн.

Підставою для прийняття рішення Інспектором, як зазначено у Постанові, стало те, що керуючи транспортним засобом BMW 5251, номерний знак НОМЕР_1 , 06.11.2021 о 14:42:49 за адресою м. Київ, проспект Правди, 58/2 водій, керуючи транспортним засобом, здійснив зупинку на місці, яке позначено дорожнім знаком 5.38 та додатковою табличкою 7.17, та дорожньою розміткою 1.30, чим порушив п.п. 8.4.ґ Правил дорожнього руху України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 6 статті 122 прим. КУпАП.

Разом з тим, позивач стверджує, що адміністративне правопорушення, яке ставиться йому у вину та передбачене ч. 6 ст. 122 КУпАП він не вчиняв, Правил дорожнього руху не порушував.

Зазначає, що викладені у Постанові обставини не відповідають дійсності, а сама вона прийнята з порушенням вимог чинного законодавства, без дотриманням встановленого порядку, є необгрунтованою, незаконною та підлягає скасуванню.

Вказує, що близько 14 години 35 хвилин, в`їжджаючи на майданчик для стоянки транспортних засобів біля ТЦ "Орнамент", побачив зупинені транспортні засоби праворуч від нього біля транспортного засобу Національної поліції та транспортний засіб зліва від мене, що намагається виїхати з майданчика. Повертаючи на Т-подібному перехресті ліворуч, розуміючи, що кута для повороту, не спричинивши зіткнення з виїжджаючим зі стоянки транспортним засобом, недостатньо та з метою недопущення затору проїхав прямо і здійснив вимушену зупинку транспортного засобу на одному з місць для стоянки, де встановлено дорожній знак 5.42 "Місце для стоянки", табличка, яка схожа на табличку до дорожнього знаку 7.17 "Особи з інвалідністю" та нанесено дорожню розмітку схожу на горизонтальну розмітку 1.35 (позначає місця для паркування індивідуального транспорту осіб з інвалідністю та транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю) Правил дорожнього руху.

Зауважує, що не маючи на меті стоянки і не виходячи з транспортного засобу, надав перевагу автомобілям, які виїжджають зі стоянки, і пішоходам, що рухаються по стоянці, та переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, він увімкнув передачу з метою здійснення маневру заднім ходом для постановки автомобіля на вільному місці для стоянки з протилежної сторони дороги та почав рух. Проте маневр заднім ходом не здійснив у зв`язку тим, що побачив у дзеркало заднього виду людину, одягнену у форму поліцейського, а в подальшому - службовий транспортний засіб Національної поліції України, водій якого здійснив блокування його транспортного засобу. Після цього включив аварійну сигналізацію, перевів ручку коробки передач в положення паркінг та вимкнув працюючий двигун автомобіля.

Зазначає, що пояснив поліцейському, що Правил дорожнього руху не порушував, а в`їхав на місце для стоянки здійснивши вимушену зупинку з метою уникнення зіткнення з транспортним засобом, який зупинився, виїхавши з порушенням на Т-образне перехрестя (не надав перевагу у русі), затору та що діяв в стані крайньої необхідності. Проте його пояснення щодо обставин, які мали місце, у тому числі щодо вузької дороги та невідповідності дорожніх знаків вимогам законодавства, а також пояснення свідка - жінки з дитиною, яка стояла під будівлею ТЦ "Орнамент" напроти автомобіля - поліцейські не сприймали.

На думку позивача, Інспектор, під час складання постанови будучи належним чином поінформований про його незгоду з порушенням, яке ставиться у вину та адміністративним стягненням, яке накладається, зобов`язаний був скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 256 КУпАП, який складений не був.

Крім того, позивач вважає, що Інспектором під час складання Постанови було безпідставно відмовлено у його клопотанні щодо перенесення місця розгляду справи, порушено вимоги статей 278, 279, 280 КУпАП та вимоги розділу III наказу від 07.11.2015 № 1395

Отже, позивач наголошує, що на його клопотання (вимогу) Інспектор не відібрав пояснення свідка (жінка з дитиною, яка стояла під будівлею ТЦ "Орнамент"), який бажав їх надати, не долучив до справи (відмовив) письмові пояснення щодо правопорушення, яке ставиться у вину та докази щодо відсутності складу адміністративного порушення у зв`язку з чим, в порушення вимог ст. 252 КУпАП розгляд справи провів однобоко, без всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності.

Звертає увагу на те, що надана копія роздрукованої за допомогою спеціальних технічних пристроїв Постанови, вимогам наказу від 07.11.2015 № 1395 не відповідає. Вказівка про наявність будь-яких додатків до Постанови, в останній (докази, пояснення тощо) відсутні.

Щодо правової позиції відповідачів

08.06.2022 до суду від Департаменту надійшов відзив на позов в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

У відзиві вказується, що вимоги та твердження позивача, викладенні у позові, є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом, виходячи з наступного.

Так, зазначається, що відповідно до винесеної постанови інспектором 06.11.2021 о 14 год. 35 хв. позивач, керував автомобілем BMW, реєстраційний номер НОМЕР_1 за адресою: м. Київ, просп. Правди 58/2, здійснив зупинку на місці, яке позначено дорожнім знаком 5.38 та додатковою табличкою 7.17 та дорожньою розміткою 1.30 чим порушив п.п. 8.4. ґ Правил дорожнього руху України.

Звертається увага на те, що відповідно до положень Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Зауважується, що інспектор патрульної поліції, який уповноважений виносити постанову про притягнення особи до адміністративної відповідальності, на місці вчинення адміністративного правопорушення, зокрема, у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, має право здійснювати розгляд адміністративної справи де було вчинено таке адміністративне правопорушення та на місці де він несе службу в той час.

Відтак, вказується, що підготовка та розгляд справи про адміністративне правопорушення у відповідності до ст. 276 КУпАП здійснена відповідачем за місцем його перебування та виконанням ним посадових обов`язків, який в даному випадку був уповноважений розглядати вказану адміністративну справу на місці здійснення адміністративного правопорушення, а не за місцем перебування управління патрульної поліції.

Також, звертається увага на те, що позивач в позовній заяві зазначає, що він зупинився на даному місці виключно через вимушену зупинку, оскільки він, нібито, пропускав інший транспортний, але фактично, даним твердженням позивач вводить суд в оману, оскільки навіть перехожі (свідки) підтвердили інспекторам, що він мав намір залишити на цьому місці свій транспортний засіб, а аварійну сигналізацію увімкнув безпосередньо як інспектори виявили дане правопорушення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 06.11.2021 інспектором патрульної поліції Панчук Б.В. складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАО № 4996630 (а.с. 19) за змістом якої 06.11.2021 о 14:42 у м. Київ, просп. Правди 58/2, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом BMW, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив зупинку на місці, яке позначено дорожнім знаком 5.38 та додатковою табличкою 7.17 та дорожньою розміткою 1.30 чим порушив п.п. 8.4. ґ Правил дорожнього руху України.

У зв`язку з зазначеним на ОСОБА_1 в порядку ч. 6 ст. 122 КУпАП накладено штраф у розмірі 1 700,00 грн.

При цьому графа 8 вказаної постанови «до постанови додаються» - не заповнена.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 КАС України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 6 ст. 122 КУпАП зупинка чи стоянка транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю" - тягнуть за собою накладення штрафу від шістдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 15.1 Правил дорожнього руху України, зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватися у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.

В свою чергу, зупинка - це припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

Особливості правового регулювання зупинки і стоянки транспортних засобів визначено положеннями пункту 15 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до п.8.1, 8.2, 8.2-1 та п.8.4 Правил дорожнього руху України регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Згідно п. 8.4.ґ Правил дорожнього руху України, інформаційно-вказівні знаки запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила.

Дорожній знак ПДР 5.38 «Місце для стоянки» є інформаційно-вказівним знаком та застосовується для позначення місць та майданчиків для стоянки транспортних засобів. Знак з літерою «Р» та символом даху застосовується для критих стоянок. Знак з літерою "Р" та символом автобуса застосовується для критих стоянок з можливістю пересадки на маршрутні транспортні засоби.

В свою чергу, табличка до дорожніх знаків 7.17 «Інваліди» означає, що дія знака 5.38 поширюється лише на мотоколяски і автомобілі, на яких установлено розпізнавальний знак «Інвалід» відповідно до вимог цих Правил.

Згідно із п.10.9.21 ДСТУ 4100:2014 «Дорожні знаки» табличка 7.17 «Інваліди» застосовується із знаком 5.38 і вказує, що стоянковий майданчик (або спеціально відведена його частина) призначається для стоянки транспортних засобів (мотоколясок і автомобілів), на яких встановлено розпізнавальний знак «Інвалід» і якими керують інваліди. Спеціально виділене місце для стоянки транспортних засобів інвалідів може позначатися дорожньою розміткою 1.30 відповідно до вимог ДСТУ 2587:2010.

Згідно з п. 2, 3 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

Згідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про порушення ПДР, зокрема правопорушення передбачені ч .6 ст.122 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

За загальним правилом ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол.

Разом з тим, ч. 3 ст. 254 КУпАП встановлено, що протокол не складається у випадках, передбачених ст. 258 цього Кодексу.

Згідно вказаної норми протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Змістос ч. 5 ст. 258 КУпАП передбачено, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, або порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису). Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Процедуру оформлення поліцейськими патрульної поліції матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, визначає Інструкція № 1395, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10.11.2015 за № 1408/27853).

Пунктами 4-5 Розділу І Інструкції 1395 передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених ст.ст. 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), ч.ч. 1-3, 5-6 ст.121, ст.ст.121-1, 121-2, ч.ч. 1-3 ст. 122, ч. 1 ст.123, ст. 124-1, ст.ст.125, 126, ч.ч. 1-3 ст.127, ст.ст. 128, 129, ст.132-1, ч.ч. 6, 11 ст.133-1, ч.ч. 1-3 ст.140 КУпАП.

Отже, чинним законодавством України працівникам органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, надано право на місці вчинення адміністративного правопорушення від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення за адміністративні правопорушення, передбачені ч. 6 ст. 122 КУпАП, без складання відповідного протоколу.

Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 р. за № 1408/27853 (далі - Інструкція № 1395), визначає процедуру оформлення поліцейськими патрульної поліції матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (п. 1 р. І Інструкції № 1395).

Згідно пункту 4 розділу І Інструкції № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КУпАП України постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З викладеного вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується.

Повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача - суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

При цьому, ст. 62 Конституції України регламентує, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14.02.2008 р. у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282), доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Визначення доказів в справі про адміністративне правопорушення та їх перелік регламентований ст. 251 КУпАП, а саме: доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В постанові Верховного Суду від 27.06.2019 у справі № 560/751/17, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковою для врахування судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, також звертається увага на те, що обов`язок доказування правомірності накладення адміністративного стягнення на позивача в даній категорій справ, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України покладений на відповідача, - суб`єкта владних повноважень.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до п. 1.9. ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

При цьому, графа оскаржуваної постанови: «до постанови додаються …» - працівником поліції не заповнена, що свідчить про відсутність будь-яких доказів, отриманих в порядку, визначеному чинним законодавством України, щодо вчинення водієм адміністративного правопорушення.

Не додано Департаментом будь-яких доказів вчинення позивачем порушення, вказаного в оскаржувані постанові також і до відзиву на позов.

За відсутності таких доказів суд позбавлений можливості підтвердити чи спростувати доводи позивача про те, що він опинився на місці, яке позначено дорожнім знаком 5.38 та додатковою табличкою 7.17 здійснюючи маневр (пропускаючи іншу машину), зупинку чи стоянку не здійснював, а здійснив вимушену зупинку тільки у зв`язку з блокуванням його машини, машиною полціцейських на час складання оскарженої постанови.

Оцінюючи оскаржувану постанову на предмет її обґрунтованості (п. 3 ч. 2 ст. 2 КАС України), суд має констатувати, що працівником Національної поліції факт вчинення правопорушення, в якому звинувачено позивача, жодним чином не зафіксовано та не підтверджено жодним допустимим й належним доказом, що міг бути забезпечений для такого роду порушень правил дорожнього руху.

Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 у справі № 338/1/17 зазначив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Посилання на оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності як на беззаперечний доказ вчинення ним правопорушення є помилковим, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Отже, працівник поліції у своїй діяльності порушив принципи всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин, оскільки при розгляді справи було застосовано спрощений підхід, а саме: обґрунтування вини сформовано лише на одних даних сприйняття співробітників поліції, з яких неможливо визначити наявність або відсутність правопорушення, тобто без застосування будь-яких інших фактів, які б підтверджували наявність або відсутність вини певної особи (здійснення відповідних замірів, показання свідків, відеофіксація тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Стаття 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

При цьому провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а).

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

З іншого боку, рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Враховуючи викладене, відсутність доказів правомірності своїх дій з боку поліцейських, встановлені судом обставини, не спростовані відповідачами, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині скасування оскаржуваної постанови, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Водночас, належним відповідачем в даній категорії справ є саме Департамент патрульної поліції.

Так, як зазначено у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 742/2298/17 від 17.09.2020 належним відповідачем у справах про скасування постанов про накладення адміністративного стягнення є орган який таке стягнення застосував, а не конкретна посадова особа вказаного органу.

На підставі наведеного інспектор патрульної поліції Панчук Б.В. є неналежним відповідачем у даній справі, у зв`язку з чим відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню в частині належного відповідача.

Крім того, зважаючи на те, що положеннями ч. 3 ст. 286 КАС України передбачений вичерпний перелік рішень місцевого загального суду як адміністративного суду за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, який не підлягає розширеному тлумаченню, позов в частині визнання протиправними дії інспектора патрульної поліції при винесенні оскаржуваної постанови, - задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення суд звертає увагу на наступне.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Водночас, суд звертає увагу на те, що виключний перелік органів, уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення міститься в ст. 213 КУпАП, до яких відносяться як суди, так і органи Національної поліції. Проте, розмежування підвідомчості спорів між даними органами зазначене у ст.ст. 221-222 КУпАП.

Згідно з приписами ст. 222 КУпАП, розгляд справ про адміністративне правопорушення, передбачених ч. 6 ст. 122 КУпАП, відноситься до компетенції органів Національної поліції та не передбачає повноваження судів розглядати дані справи в розумінні глави 22 КУпАП.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 6 ст. 122 КУпАП, органи Національної поліції виносять постанову (ч. 1 ст. 283 КУпАП). Відповідно до ч. 1 ст. 284 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.

Таким чином, виключне право виносити одну із вищевказаних постанов по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 6 ст. 122 КУпАП належить органам Національної поліції та належить до дискреційних повноважень останніх.

Тому, суд, розглядаючи спір у порядку адміністративного судочинства, у справах, про адміністративні правопорушення, перелік яких зазначений у ст. 222 КУпАП, не вправі перебирати на себе повноваження органів Національної поліції з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу та виносити одну з постанов, визначених статтею 284 КУпАП замість вказаного суб`єкта владних повноважень, що виключатиме втручання суду у дискреційні повноваження останнього.

Саме така правова позиція викладена у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 2301/243/17.

На підставі наведеного, суд відмовляє в задоволені вимог позивача в частині закриття справи щодо позивача про вчинення адміністративного порушення, передбаченого ч. 6 ст. 122 КУпАП.

Висновок суду

Скасувати постанову серії від 06.11.2021 серії ЕАО № 4996630 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складену щодо ОСОБА_1 за ч. 6 ст. 122 КУпАП.

Щодо судового збору

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, з урахуванням задоволення позову на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції судовий збір у розмірі 454,00 грн, сплачений позивачем при зверненні до суду (а.с. 1).

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 72-78, 90, 139, 241-246, 255, 257, 269, 286 КАС України, ст.ст. 7, 9, 251, 256, 268, 276, 287-289, 293 КУпАП, ст. 62 Конституції України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у місті Києві, інспектора батальйону 3 роти 4 Управління патрульної поліції у місті Києві капрала поліції Панчук Богдана Володимировича, Департаменту патрульної поліції, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, - задовольнити частково, в частині належного відповідача - Департаменту патрульної поліції.

Скасувати постанову серії ЕАО № 4996630 від 06.110.2021 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складену щодо ОСОБА_1 за ч. 6 ст. 122 КУпАП.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції ((; адреса: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні) судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л. Л. Зуєвич