Справа № 440/18596/21
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2022-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/18596/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/18596/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

28.12.2021 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 , заявлений до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (надалі - в/ч НОМЕР_1 ), в якому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 13.09.2019 по 05.12.2021 у розмірі 77 759,15 грн.
В якості підстави для звернення до суду заявник вказує на обставини порушення його права на отримання від роботодавця усіх сум при звільненні, внаслідок чого та на підставі ст. 117 КЗпП України у такого працівника виникає право на відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 04.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано докази.
28.01.2022 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач висловив свої заперечення проти задоволення позову. Зазначив, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 у справі №440/4210/21 в/ч НОМЕР_1 виплатила на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 в сумі 77 764,86 грн. З посиланням на практику Верховного Суду у справах №0940/1532/18 та №822/2663/15 зазначає, що підстави для застосування до відповідача відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку відсутні, оскільки з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача суми коштів зобов`язання роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію змінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача (а.с. 18-19).
Розгляд справи, відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.
Відповідно до витягу з послужного списку (а.с. 6-7) наказом від 14.12.2009 №596 майора ОСОБА_1 призначено на посаду начальника служби пожежної безпеки ВОС-2801004 бригади тактичної авіації Повітряного командування "Центр" Повітряних Сил Збройних Сил України, зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення.
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 12.09.2019 №199 майора ОСОБА_1 звільненого з військової служби в запас наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 29.08.2018 №428, виключено із списків особового складу частини з 12.09.2019 (а.с. 21).
16.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до в/чA1356 із заявою про нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, проте отримав відмову.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 №440/5202/19 було задовлено позов ОСОБА_1 з цього приводу. Суд визнав протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 28.02.2018 та зобов`язав в/ч НОМЕР_1 нарахувати й виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за цей період.
На виконання рішення суду від 23.01.2020 №440/5202/19 в/ч НОМЕР_1 нараховано та виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 4503,23 грн.
Позивач не погодився з діями відповідача щодо визначення базового місяця і звернувся до суду з позовом.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 у справі №440/4210/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд зобов`язав в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року.
На виконання вищезазначеного судового рішення 03.12.2021 відповідач нарахував, а 06.12.2021 фактично виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 77 764,86 грн, як це видно з розрахунково-платіжної відомості №377 на виплату індексації грошового забезпечення по рішенню суду у грудні 2021 року (а.с. 22) та виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 (а.с. 8).
З огляду на це позивач вважає, що непроведення з вини в/ч НОМЕР_1 розрахунку з працівником у день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, є підставою для відповідальності роботодавця, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З цих міркувань позивач звернувся до суду з даним позовом, прохаючи суд стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вирішуючи цей публічно-правовий спір по суті, суд виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, складовою якого є індексація грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства про військовослужбовців. Натомість це питання врегульовано нормами КЗпП України.
Так, відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України правила спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є факт невиплати належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.
Посилання відповідача на те, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати та його посилання з цього приводу на постанови Верховного Суду від 18.11.2019 у справі №0940/1532/18, від 28.01.2020 у справі №822/2663/15, суд вважає безпідставними, оскільки такі твердження не відповідають розумінню наведеним вище нормам статей 116, 117 КЗпП України та не враховують правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 15.09.2015 у справі №21-1765а15, а також правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 26.02.2020 в справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 № 810/451/17.
Оскільки індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, то указана обставина свідчить про те, що при звільненні з військової служби відповідач не провів з позивачем повного розрахунку.
Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум.
Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29.07.2020 у справі №1.380.2019.003696.
Як встановлено судовим розглядом, наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 12.09.2019 №199 майора ОСОБА_1 звільненого з військової служби в запас наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 29.08.2018 №428, виключено із списків особового складу частини з 12.09.2019 (а.с. 21).
Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, днем звільнення вважається останній день роботи.
Таким чином останнім днем роботи позивача, у який закон зобов`язує відповідача здійснити повний розрахунок з позивачем при звільненні зі служби є 12.09.2019.
На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 у справі №440/4210/21 відповідач 03.12.2021 нарахував, а 06.12.2021 фактично виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 77 764,86 грн.
Отже, фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати індексації грошового забезпечення у сумі 77764,86 грн здійснений відповідачем 06.12.2021 із затримкою строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, на 815 календарних днів, тому позивач на підставі статті 117 КЗпП України має право на отримання відшкодування за затримку виплати належних звільненому працівникові сум.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).
Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за вересень 2019 року - грудень 2021 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була сформульована у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При обчисленні середнього розміру процентних ставок по кредитам за період з вересня 2019 року по грудень 2021 року суд спирається на офіційні дані Національного банку України щодо облікової ставки, яка в середньому значенні за вказаний період становила 8,722% річних або 0,023% за день (8,722%/365).
Відтак, враховуючи розмір грошової компенсації у сумі 77 764,86 грн, виплата якої прострочена відповідачем, приймаючи до уваги тривалість затримки у днях з 12.09.2019 по 05.12.2021, що складає 815 календарних днів та з урахуванням розміру середньозваженої облікової ставки НБУ в річному обчисленні за вересень 2019 року - грудень 2021 року, суд визначає обсяг відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок з позивачем в еквівалентній сумі, яка становить 14 573,13 грн (77 764,86 грн х 18,74%(0,023%х815)).
Тож враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, обрати міру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, у розмірі 14 573,13 грн.
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Суд зауважує, що присуджена сума є доходом працівника, який підлягає оподаткуванню.
Вимога позивача про стягнення цієї суми задоволеною бути не може, оскільки не можна стягнути суми, які ще не нараховані роботодавцем.
Тож обираючи належний спосіб захисту порушеного права суд вважає необхідним зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 14573,13 грн з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.
Відтак позов слід задовольнити частково.
Позивач звільнений від сплати судового збору, тому підстави для його розподілу відсутні.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 14 573 (чотирнадцять тисяч п`ятсот сімдесят три) грн 13 коп з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.
В решті вимог позов залишити без задоволення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку впродовж тридцяти днів з моменту його підписання в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Б. Супрун