Справа № 160/3164/22
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2022-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 червня 2022 року Справа № 160/3164/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава Вікторовича
за участі секретаря судового засіданняДивнич Д.І.
представника позивача представника відповідача Рибалко М.А. Риженко М.С., Семчук Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСТЕЙТ СІТІ" до Дніпровської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення в частині
Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просить суд визнати протиправним та нечинним з моменту прийняття пункт 1.2 рішення Дніпровської міської ради VIII скликання від 22.09.2021 року № 415/10 «Про внесення змін до рішення міської ради від 08.12.2004 року № 41/22 «Про затвердження переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові», в частині доповнення переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові, підпунктом 1.51. щодо земельної ділянки по вул. Січеславській Набережній в районі будинку № 53.
Позовні вимоги обгрунтовані наступним:
оскаржеване рішення є нормативно-правовим актом, оскільки розраховане на неодноразове застосування, встановлює загальнообовязкові правилама поведінки та поширюється на невизначене коло осіб;
позивач має на земельній ділянці, на якій відповідачем заробонено забудову, нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано за позивачем уц Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
віднесення земельної ділянки, на якій знаходиться нерухоме майно позивача, до такої, яка не підлягає забудові створює позивачу перешкоди для отримання земельної ділянки в оренду та унеможливлює реалізацію права власності позивача на нерухоме майно шлязхом його реконструкції;
на момент набуття позивачем права власності на обєкт нерухомості, земельна ділянка під ним була розташована на території функціональної зогни багатоквартирної житлової забудови;
чинним законодавством України не передбачено встановлення обмежень у використанні земельної ділянки шляхом віднесення її до такої, що не підлягає забудові;
віднесення земельної ділянки по вул. Січеславській Набережній в районі будинку № 53 до такої, що не підлягає забудові, суперечить містобудівній документації м. Дніпра: генеральному плану міста, плану зонування території;
визначаючи режим забудови окремих земельних ділянок саме в такій, не передбаченій законодавством України, формі, відповідач уникнув проведення стратегічної екологічної оцінки, містобудівного моніторингу, які є обовязковими під час зміни містобудівної документації.
Ухвалою суду від 11.02.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Відовідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав:
25.03.2022 року військовою частиною А7384 складено Акт про примусове відчуження або вилучення вказаного вище нерухомого майна, яке належить на праві власності позивачу;
рішення суду, на підставі якого виникло право власності на обєкт нерухомого майна: нежитлова одноповерхова споруда виставкового центру літ. А-1, навіси літ. А, А, A, огорожа, № 1,2,3, І - мостіння, загальною площею 2700 кв.м., що розташована за адресою: м.Дніпро, вул. Січеславська Набережна, буд. 47А, скасовано постановою Вищого господарського суду України від 23.06.2005 року, а провадження у судовій справі припинено;

реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного;

у провадження господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа щодо усунення перешкод Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, яка рощзташована за адресою: м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, буд. 47А, які створює ТОВ «ЕСТЕЙТ СІТІ» шляхом знесення споруди нежитлова одноповерхова споруда виставкового центру літ. А-1, навіси літ. А, А, A, огорожа, № 1,2,3, І - мостіння, загальною площею 2700 кв.м.;

за вказаних обставин оскаржуване рішення не порушує прав та законних інтересів позивача;

відповідач вказує на те, що Дніпровська міська рада вправі своїм рішення визначати земельні ділянки на території міста Дніпро, на яких діє заборона забудови.

Відповідач розмістив оголошення про розгляд даної справи у газеті «Наше місто» від 17.02.2022 року № 7 (4159), яка міститься у матеріалах справи.

Позивач надав суду 29.04.2022 року відповідь на відзив на позовну заяву, у якій просить суд задовольнити позовні вимоги, осклільки право власності позивача на обєкт нерузомого майна не оспорено та зареєстровано у реєстрі; предметом спору у справі не є правомірність набуття позивачем права власності на обєкт нерухомого майна, а є правомірність прийняття відповідачем нормативно-правового акту

Ухвалою суду від 13.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги.

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

Предметом спору є правомірність пункту 1.2 рішення Дніпровської міської ради VIII скликання від 22.09.2021 року № 415/10 «Про внесення змін до рішення міської ради від 08.12.2004 року № 41/22 «Про затвердження переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові», в частині доповнення переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові, підпунктом 1.51. щодо земельної ділянки по вул. Січеславській Набережній в районі будинку № 53.

Тобто, позивач оскаржує рішення відповідача в окремій частині, а саме: в частині доповнення рішення міської ради від 08.12.2004 року № 41/22 «Про затвердження переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові» пунктом 1.51.щодо земельної ділянки по вул. Січеславській Набережній в районі будинку № 53.

Суд перед тим, як надати оцінку правомірності оскаржуваному рішенню відповідача, повинен визначитися із тим, чи є рішення відповідача в частині, що оскаржується, нормативно-правовим актом або індивідуальним актом.

Згідно статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцева рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

У статті 4 КАС України визначено терміни "нормативно-правовий акт" та "індивідуальний акт":

- нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування;

- індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Згідно з пунктом 3 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731 (із змінами та доповненнями) на державну реєстрацію подаються нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на це суб`єктами нормотворення в електронній (через систему електронної взаємодії органів виконавчої влади) або паперовій формі в порядку, визначеному Мін`юстом, що містять норми права, мають неперсоніфікований характер і розраховані на неодноразове застосування, незалежно від строку їх дії (постійні чи обмежені певним часом) та характеру відомостей, що в них містяться, у тому числі з грифами "Для службового користування", "Особливої важливості", "Цілком таємно", "Таємно" та іншими, а також прийняті в порядку експерименту.

У Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15 травня 2013 року № 883/5) визначено, що нормативно-правовий акт - офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.

Отже, до нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовується неодноразово.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні наступні ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Аналогічна правова позиція щодо визначення поняття нормативно-правового акта викладена у рішеннях Конституційного Суду України від 27.12.2001 № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22.07.1991 (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23.06.1997 № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини), 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування (пункт 4 мотивувальної частини).

Визначальною умовою, що може слугувати критерієм загальності чи персоніфікованості суб`єктів впливу - є їх коло. Адже кількість як величина має відносний характер, може змінюватись і не є сталим показником регулятивного впливу юридичних актів. Під час визначення кола суб`єктів, правовий статус яких регламентує правовий акт, необхідно зважати лише на ті із них (фізична чи юридична особа, орган, організація, спільність людей тощо), для яких правовим актом установляюются права та обов`язки безпосередньо, щодо яких праворегуляторний вплив є прямим (а не усіх суб`єктів, для яких він може мати якесь юридичне значення).

Рішення відповідача, яке оскаржується в частині, забороняє здійснювати забудову земельної ділянки всім особам, які бажають здійснювати забудову у місті Дніпро; заробона забудови земельної ділянки діє безстроково з моменту прийняття оскаржуваного рішення відповідача; не містить індивідуальних приписів (веління, дозволів), розрахованих на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації; юридична чинність (формальна обов`язковість) оскаржуваного рішення відповідача не вичерпується одноразовою реалізацією.

За вказаних обставин, суд доходить до висновку, що оскаржуване в частині рішення відповідача є саме нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування.

Суд, під час розгляду даної справи застосовує положення статті 264 КАС України, яка врегульовує особливості оскарження нормативно-правових актів в т.ч. органів місцевого самоврядування в адміністративних судах.

Судом під час розгляду даної справи встановлено, що пунктом 1.2 рішення Дніпровської міської ради VIII скликання від 22.09.2021 року № 415/10 «Про внесення змін до рішення міської ради від 08.12.2004 року № 41/22 «Про затвердження переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові» доповнено перелік земельних ділянок, які не підлягають забудові, підпунктом 1.51 щодо земельної ділянки по вул. Січеславській Набережній в районі будинку № 53.

До вказаного рішення додані схеми розміщення вземельних ділянок т.ч. і земельної ділянки по вул. Січеславській Набережній в районі будинку № 53.

Верховний Суд в постанові 20 січня 2021 року у справі №200/20946/17 визначив правову природу рішення відповідача від 08.12.2004 року № 41/22 «Про затвердження переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові», а саме: «п.35. Відповідно до ст.1 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 №858-IV документація із землеустрою (землевпорядна документація) затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо.; п.36. Судами встановлено, що частина бажаної для відведення ділянки розташована в межах території, яку рішенням міської ради №41/22 віднесено до переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові (має статус скверу). Цим рішенням визначено не лише перелік, але й місця розташування відповідних ділянок у графічних матеріалах, що додаються. Тобто зазначене рішення з додатками належить до документації із землеустрою.».

Отже, оскаржуване рішення відповідача з додатками, яке позивач оскаржує в частині, є саме документацією із землеустрою.

У преамбулі рішення відповідача від 08.12.2004 року № 41/22 «Про затвердження переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові» вказано, що прийнято з метою збереження територій міста, які мають озеленення та благоустрій.

Пунктом 1 рішення відповідача від 08.12.2004 року № 41/22 «Про затвердження переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові» затверджено перелік земельних ділянок, які не підлягають забудові, як такі що мають благоустрій та дерева цінних порід, дворові території житлових будинків з дитячими та спортивними майданчиками та ділянки, які не підлягають забудові відповідно до законодавства (парки, сквери, бульвари, захисні смуги водоймищ, охороні зони памяток і т.д.).

У преамбулі оскаржуваного рішення відповідача міститься посилання на закони України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про місцйеве самоврядування» та лист головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 01.10.2020 року вх.№ 8/5076.

У листі головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 30.09.2020 року № 3/15-448 (номер реєстрації у відповідача від 01.10.2020 року вх.№ 8/5076), копія якого міститься у матеріалах справи, вказано наступне з метою приведення переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові (або їх меж), у відповдіність до положень генерального плану розвитку м. Дніпра та актуальнрої інформації містобудівного кадастру доручено підгшотувати проект рішення міської ради про внесення відповідних змін до раніше прийнятих рішень міської ради щодо земельних ділянок, які не підлягають забудові.

Судом на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.04.2020 року № 206128438 встановлено, що позивач є власником нерухомого майна: нежитлова одноповерхова споруда виставкового центру літ. А-1, навіси А, А, A, огорожа, № 1,2,3, І - мостіння, загальною площею 2700 кв.м., що розташована за адресою: м.Дніпро, вул. Січеславська Набережна, буд. 47А, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.02.2020 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.04.2020 року № 51887366.

З копії договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.02.2020 року, яка міститься у матеріалах справи, судом встановлено, що нерузоме майно знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :03:328:0217 площею 1,8157 га.

11.03.2022 року наказом командира військової частини А 7384 № 11аг «Про примусове відчуження майна на користь підрозділів військової частини» здійснено примусове відчуження на користть підрозділів територіальної оборони нерухомого майна у т.ч. споруди, що за наявною інформацією належить ТОВ «ЕСТЕЙТ СІТІ», а саме: нежитлову одноповерхову споруду виставкового центру літ. А-1, навіси літ. А, А, A, огорожа, № 1,2,3, І - мостіння, загальною площею 2700 кв.м., що розташована за адресою: м.Дніпро, вул. Січеславська Набережна, буд. 47А (), реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01;

25.03.2022 року військовою частиною А7384 складено Акт про примусове відчуження або вилучення вказаного вище нерухомого майна, яке належить на праві власності позивачу.

30.03.2022 року складено Акт про підтвердження факту знищення нерухомого майна вситавкового центру за адресою: м.Дніпро, вул. Січеславська Набережна, буд. 47А; власник ТОВ «ЕСТЕЙТ СІТІ».

Згідно листа Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 25.06.2020 року № 9/25-313 та додатку до нього земельна ділянка з кадастровим номером :03:328:0217 згідно викопіювання з містобудівної документації м. Дніпра , яка є додатком до вказаного листа, розташована у зоні змішаної багатоквартирної житлової забудови та громадської забудови.

Судом на підставі листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 13.04.2021 року № ПІ-42/0-58/0/63-21 встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:328:0217 поділена на 5-ть земельних ділянок, яким присвоєно кадастрові номери в т.ч. і земельна ділянка кадастровий номер :03:328:0258.

У матеріалах справи міститься витяг з Державного земельного кадастру від 22.07.2021 року НВ-021 стосовно земельної ділянки кадастровий номер :03:328:0258, у якому вказано площу земельної ділянки 0,7043 га та цільове призначення 02.10 - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з обєктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури; форма власності - комунальна; вид використання земельної ділянки - по фактичному розміщенню споруд.

Згідно технічної документації із землеустрою від 30.09.2020 року щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :03:328:0258, який розроблено ФОП Халимендик І.О. на замовлення позивача, на земельній ділянці з кадастровим номером :03:328:0258 знаходиться обєкт нерухомого майна позивача: споруда виставкового центру, що має адресу: м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, 47а, витяг з Державного реєстру речових прав № 206128438 від 06.04.2020 року, з реєстраційним номером обєкта нерухомого майна 01.

За вказаних обставин, судом під час розгляду справи встановлено, що на земельній ділянці кадастровий номер :03:328:0258, на якій згідно оскаржуваного рішення відповідача заборонена забудова, знаходилось майно позивача, право власності на яке зареєстровано у реєстрі; позивач розробив технічну документацію на вказану вище земельну ділянку, на якій відповідачем заборонена забудова, та звертався до відповідача із клопотанням про затвердження даної технічної документації, яке не було вирішено відповідачем.

Згідно листа Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 21.01.2022 року № 9/25-32 та додатку до нього, територія, прилегла до земельної ділянки по вул. Січеславська Набережна, буд. № 53, згідно генерального плану розвитку міста перебуває у зоні багатоквартирної житлової забудови.

Відповідач до заперечення на позовну заяву від 13.06.2022 року додав викопіювання з Генального плану розвитку міста Дніпро у відповідності до якого територія, прилегла до земельної ділянки по вул. Січеславська Набережна, буд. № 53, перебуває у зоні багатоквартирної житлової забудови

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 12 Земельного кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема розпорядження землями територіальних громад; організація землеустрою.

Статтею 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до частин першої та третьої статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (тут і далі - у редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення) планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування.

Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

Частиною першою статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Згідно з частинами першою, другою, шостою та сьомою статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.

Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами, державними стандартами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується її замовником за погодженням з розробником.

У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Для населених пунктів з чисельністю населення до 50 тисяч осіб генеральні плани можуть поєднуватися з детальними планами всієї території таких населених пунктів.

Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.

Виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації в установлений строк, зокрема визначають в установленому законодавством порядку розробника генерального плану населеного пункту, встановлюють строки розроблення та джерела його фінансування; повідомляють через місцеві засоби масової інформації про початок розроблення генерального плану населеного пункту та визначають порядок і строк внесення пропозицій до нього фізичними та юридичними особами.

Статтею 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

Зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями; відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів.

Параметри використання території та будівель, запропонованих для розташування у межах декількох земельних ділянок або окремої земельної ділянки, зокрема функціональне призначення, граничні поверховість та площа забудови, можливе розміщення на ділянці, є обов`язковими для врахування під час зонування відповідної території.

Внесення змін до плану зонування території допускається за умови їх відповідності генеральному плану населеного пункту.

За порушення вимог, встановлених планом зонування території, фізичні та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

План зонування території затверджується на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради протягом 30 днів з дня його подання.

План зонування території не підлягає експертизі.

У свою чергу, відповідно до статей 1, 5 та частини другої статті 25 вищевказаного Закону генеральним планом населеного пункту є містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; планом зонування території (зонінг) є містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон; містобудівною документацією є затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, обов`язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації населеного пункту на місцевому рівні. На його основі розробляються інші види містобудівної документації на місцевому рівні, зокрема, й План зонування.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від від 14.02.2022 у справі № 210/3729/17(2-а/210/204/17) (№ в ЄДРСР 103282061), від 17 жовтня 2019 року у справі № 569/4123/16-а, від 11 грудня 2020 року у справі № 1.380.2019.002260 та від 2 грудня 2021 року у справі № П/320/900/20.

Суд також доходить висновку, що План зонування містить правові приписи нормативного характеру, які розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово. Затверджуючи своїм рішенням містобудівну документацію, а саме - План зонування, місцева рада формує обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту, тобто здійснює нормативне регулювання відповідних відносин.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 369/7296/16-а, від 20 грудня 2019 року у справі № 520/14995/16-а, від 9 квітня 2020 року у справі № 807/150/16, від 9 грудня 2020 року у справі № 813/746/18.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що детальний план території є видом містобудівної документації, положення якого мають узгоджуватися з генеральним планом населеного пункту, деталізувати положення останнього та не суперечити йому.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.06.2018 у справі № 826/4504/17, від 14.08.2018 у справі № 815/3880/14, від 05.03.2019 у справі № 360/2334/17, від 15.04.2020 у справі № 702/1384/16-а.

Суд в звертає увагу на те, що як засвідчують норми статей 17-19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту, план зонування та детальний план території є видами містобудівної документації, при цьому, генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, а план зонування та детальний план території розробляються на підставі генерального плану території та не можуть йому суперечити. Крім того, детальний план території не може суперечити плану зонування.

Такий висновок щодо застосування норм права наведено у постановах Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 295/11369/17 (№ в ЄДРСР 103129065), від 31.07.2019 у справі №466/1264/18 та від 11.01.2022 у справі № 814/296/17.

Таким чином, судом під час розгляду справи встановлено, що земельна ділянка в районі вул. Січеславська Набережна, буд. № 53 згідно генерального плану розвитку міста Дніпро перебуває у зоні багатоквартирної житлової забудови, що підтверджується листом Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 21.01.2022 року № 9/25-32 та додатку до нього, який міститься у матеріалах справи, а також викопіюванням з Генального плану розвитку міста Дніпро, яке додано відповідачем до заперчення на позовну заяву від 13.06.2022 року.

Отже, оскаржуване в частині рішення відповідача, яке належить до документації із землеустрою, суперечить генеральному плану м. Дніпра, що є недопустим та суперечить вимогам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Закону України «Про землеустрій». Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації населеного пункту на місцевому рівні. На його основі розробляються інші види містобудівної документації на місцевому рівні, які не можуть суперечити генеральному плану населеного пункту.

За вказаних обставин суд доходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача в оскаржуваній частині є протиправним та нечинним.

Згідно вимог ч.2 ст. 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

За вказаних обставин доводи позивача про втрату чинності нормативно-правовим актом у разі його визнання нечинним судом з моменту його прийняття є неприйнятними та відхиляються судом.

Стосовно права позивача на оскарження рішення відповідача.

Відповідно до частини другої статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Отже, у порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені, зокрема, Генеральний план, План зонування та інша містобудівна документація особою, щодо якої її застосовано або яка є суб`єктом правовідносин, в яких цей акт буде застосований. Під час розгляду таких справ адміністративні суди здійснюють оцінку законності оскаржуваного нормативно-правового акта та його відповідності актам вищої юридичної сили.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься, зокрема, у постановах від 16 березня 2021 року у справі № 640/9677/20 та від 24 червня 2021 року у справі № 560/3160/20.

Суд враховує, що відповідно до усталеної судової практики обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду; порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення; вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача; під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а та постанови Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 640/14623/20, від 18 березня 2021 року у справі № 826/3932/17, від 19 травня 2021 року у справі № 826/13229/16, від 21 грудня 2021 року у справі № 370/2759/18).

Крім того, у постановах Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі № 826/11415/16, від 2 листопада 2018 року у справі № 826/22323/15, від 22 листопада 2018 року у справі № 826/14323/16 та від 14 лютого 2019 року у справі № 820/10582/15 сформульовано висновок, відповідно до якого адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача; підставами для визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

У Рішенні від 1 грудня 2004 року у справі № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційним Судом України розтлумачено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», а саме зазначено, що цей термін треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Також відповідно до правової позиції, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 370/2759/18, спір, що підлягає розгляду адміністративним судом, - це публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, та який виник у зв`язку з виконанням (рішення, дія), неналежним виконанням (рішення, дія) або невиконанням (бездіяльність) такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів, яка, за загальним правилом, встановлюється у суді першої інстанції за заявою однієї із сторін; такий спір є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин; метою вирішення такого спору є захист прав, свобод та інтересів особи або суспільних інтересів у сфері публічно-правових відносин шляхом впливу в межах закону на належного відповідача; такий спір повинен бути реальним (результат вирішення спору безпосередньо впливатиме на ефективний захист особи або суспільного інтересу у конкретних публічно-правових відносин) та існуючим на момент звернення з позовом; законом може бути визначено спеціальний порядок вирішення публічно-правового спору або встановлено обмеження стосовно суб`єкта звернення з відповідним позовом за умови наявності альтернативного суб`єкта з повною адміністративною процесуальною правоздатністю.

Позивач розробив технічну документацію із землеустрою від 30.09.2020 року щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :03:328:0258, яка розроблена ФОП Халимендик І.О.

Також у матеріалах справи міститься копія клопотання позивача до відповідача про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), у якій позивач просить відповідача надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою на земельну ділянку кадастровий номер :03:328:0258.

Оскільки позивач розробив технічну документацію на земельну ділянку, на якій відповідачем заборонена забудова, та звертався до відповідача із клопотанням про затвердження даної технічної документації, то позивач має бажання отримати земельну ділянку кадастровий номер :03:328:0258 та забудовувати вказану земельну ділянку здійснивши для цього певні дії, тобто позивач має законний інтерес, тобто прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

А тому позивач є особою, яка вправі оскаржити рішення відповідача від 22.01.2021 року № 415/10.

Оскільки оскаржуване рішення відповідача є нормативно-правовим актом, то позивач вправі оскаржити його у суді протягом всього строку чинності вказаного нормативно-правового акту (ч.3 ст. 264 КАС України).

Відповідно до правової позиції, що міститься у постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 826/16053/16, право позивача на розгляд його позову по суті та оцінка правомірності нормативно-правового акта, чинного на момент звернення з позовом, враховуючи положення пункту «б» частини першої статті 238, частини третьої статті 264, частини другої статті 265 КАС України, охоплює собою безумовний обов`язок суду оцінити всі мотиви такого позову та, відповідно, оскаржуваний нормативно-правовий акт на предмет його відповідності статті 2 КАС України, застосувавши ефективний спосіб захисту прав позивача.

Суд враховує також положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, які може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За вказаних обставин позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, а саме: нормативно-правовий акт визнається протиправним та нечинним судом лише на майбутнє, а не з моменту прийняття.

Судові витрати у відповідності до вимог частини 3 статті 139 КАС України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 241-246 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСТЕЙТ СІТІ» (49054, м. Дніпро, вул. Подолинського Сергія, буд.7, прим. 61, ) до Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр-т. Дмитря Яворницького, 75, ) про визнання протиправним та скасування рішення в частині - задовольнити частково.

Визнати протиправним та нечинним пункт 1.2 рішення Дніпровської міської ради VIII скликання від 22.09.2021 року № 415/10 «Про внесення змін до рішення міської ради від 08.12.2004 року № 41/22 «Про затвердження переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові», в частині доповнення переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові, підпунктом 1.51. щодо земельної ділянки по вул. Січеславській Набережній в районі будинку № 53.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Дніпровської міської ради за рахунок її бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСТЕЙТ СІТІ» сплачену суму судового збору у розмірі 1240,50 грн.

Зобовязати Дніпровську міську раду після набрання даним рішенням законної сили опублікувати у виданні, в якому було офіційно оприлюднений оскаржуваний нормативно-правовий акт, резолютивну частину даного рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 13 червня 2022 року.

Суддя (підпис) С.В. Златін

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя С.В. Златін

Рішення не набрало законної сили

Суддя С.В. Златін