Справа № 420/24790/21
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2022-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

08 грудня 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України, що виразилося у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні;

- зобов`язати Департамент захисту економіки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену частиною першою статті 9 Закону України від 09.04.1992 року №2262-ХII «Про пенсійне забезпечення осіб. звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а саме за 12 календарних років служби.

В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві, з покликанням на фактичні обставини справи щодо прийняття Одеський окружним адміністративним судом рішення, яким зобов`язано Департамент захисту економіки Національної поліції України зарахувати ОСОБА_2 до стажу служби в поліції наявну станом на 09.12.2019 року вислугу років в податковій міліції, зазначає, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено йому одноразову грошову допомоги при звільненні.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву позивача та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в порядку ст.262 КАС України.

06.01.2022 року (вх.№1159/22) до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до пункту 7 розділу VI Порядку № 260 у наказі про звільнення підрозділом кадрового забезпечення в разі необхідності виплатити одноразової грошової допомоги при звільненні зазначається стаж служби для її виплати. Крім того, у разі необхідності в наказі про звільнення додатково вказується підстави для проведення відрахувань з грошового забезпечення та iнших виплат. Як стверджує відповідач наказ про звільнення позивача №411 о/с є чинним та у ньому вказано, що вислуга років позивача складає 04 роки 01 місяць та 11 днів, тобто менше 10 років.

Зважаючи на вищевикладене та з покликанням рішення суду по справі №420/1877/21 відповідач вважає, що правових підстав для нарахування виплатити ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 50 вiдсоткiв місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рiк служби немає, за відсутності у позивача, на час звiльнення зі служби в поліції, визначеної кількості років (10 років), необхідної для набуття права на виплату одноразової грошової допомоги.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено такі факти та обставини.

ОСОБА_1 був прийнятий на службу в органи податкової міліції 19 березня 2001 року та 07 жовтня 2013 року наказом № 398 від 27 вересня 2013 року звільнений з органів податкової міліції ГУ Міндоходів в Одеській області.

28 жовтня 2015 року позивач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України наказом ГУ МВС № 925 від 04 листопада 2015 року та 06 листопада 2015 року наказом ГУ МВС № 945 від 04 листопада 2015 року був звільнений з органів внутрішніх справи України.

07 листопада 2015 року ОСОБА_1 прийнятий на службу до Національної поліції України наказом ГУНП № 83 від 07 листопада 2015 року.

Наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 05 грудня 2019 року №411о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням ліквідаційних заходів) частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію».

У вказаному наказі зазначено, що станом на день звільнення стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років та одноразової грошової допомоги при звільнення із служби в поліції складає 04 роки 01 місяць 11 днів.

19 серпня 2020 року на адресу Національної поліції України був направлений адвокатський запит адвоката Племениченко Г.В., відповідно до якого зокрема просили надати інформацію щодо врахування стажу роботи в національній поліції строк перебування на службі в органах податкової поліції ГУ Міндоходів в Одеській області ОСОБА_1 (0078078) з 19.03.2001 року по 07.10.2019 року та у разі неврахування відповідного стажу перебування на службі в органах податкової поліції просили врахувати відповідний стаж та перерахувати стаж роботи для виплати надбавки за вислугу років та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції.

21 вересня 2020 року листом № 114аз, 89аз Департамент захисту економіки Національної поліції України повідомив позивача про те, що згідно з даними особової справи, відповідно до постанови КМУ від 17 липня 1992 року за № 393 вислуга років станом на 09.12.2019 року у позивача становила 19 років 00 місяців 28 днів та зазначив, що вислуга років в органах державної податкової служби України не зараховується до стажу служби в поліції.

Вважаючи, що відповідач протиправно не зарахував ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну станом на 09.12.2019 року вислугу років в податковій міліції, що в загальному обчисленні складає 19 років 00 місяців 28 днів, позивач звернувся до суду з позовною заявою по справі №420/1877/21.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.06.2021 року, яке набрало законної сили 17.08.2021 року визнано протиправною бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо не зарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції наявну станом на 09.12.2019 року вислугу років в податковій міліції та зобов`язано Департамент захисту економіки Національної поліції України зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в Національній поліції стаж служби на посадах в органах податкової міліції.

На виконання рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.06.2021 року, яке набрало законної сили 17.08.2021 року, Департамент захисту економіки Національної поліції України видав наказ № 18 о/с вiд 25.08.2021 року, яким ОСОБА_1 зараховано до стажу служби в поліції станом на 09.12.2019 року, стаж служби на посадах в органах податковій міліції - 12 років 06 місяців 18 днів (а.с.35).

29.10.2021 року адвокат Племениченко Г.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням того, що наказом № 18 о/с вiд 25.08.2021 року стаж встановлений в 12 років 06 місяців 18 днів (замість 4 років 01 місяць 11 днів - до винесення рішення суду) (а.с.36-38).

10.11.2021 року листом № П-108/39/03-2021 Департамент захисту економіки Національної поліції України повідомив, що відсутні підстави для нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні у зв`язку з тим, що в рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 11.06.2021 року дане питання не вирішувалося (а.с.39).

Вважаючи бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України, що виразилося у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд зазначає.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Так, відповідно до ч.1 ст.9 Закону України від 09.04.1992р. №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в редакції чинній станом на дату звільнення позивача) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Аналіз цитованої норми дозволяє стверджувати про те, що наявність у позивача права на отримання ОГД зумовлена єдністю таких обставин:

1) належність особи до переліку тих, які мають право на пенсію за Законом №2262;

2) факт звільнення зі служби;

3) наявність вислуги понад 10 років.

У свою чергу, осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах Закону №2262 детерміновано статтею 1-2.

За змістом частини першої названої норми право на пенсійне забезпечення на умовах згаданого Закону мають звільнені зі служби:

а) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом;

б) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту;

в) особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, Національної гвардії України, Прикордонних військ України, військ цивільної оборони України;

г) особи начальницького і рядового складу державної пожежної охорони, особи начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;

д) громадяни інших держав із числа військовослужбовців збройних сил та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства цих держав, які постійно проживають в Україні, і відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, їх пенсійне забезпечення здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої вони проживають;

е) особи, зазначені у статтях 3 і 4 зазначеного Закону;

є) особи із числа військовослужбовців строкової служби та члени сімей осіб офіцерського складу, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, у передбачених згаданим Законом випадках.

Отже, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України мають право на пенсійне забезпечення на умовах аналізованого Закону.

Таким чином, позивач, будучи особою начальницького складу, має право на пенсійне забезпечення на умовах Закону №2262. Як встановив суд, позивач звільнена зі служби через скорочення штату.

З приводу наявності у позивача необхідної вислуги для виплати ОГД суд зазначає, що дану обставину встановлено рішення суду по справі №420/1877/21 на виконання якого Департамент захисту економіки Національної поліції України видав наказ № 18 о/с вiд 25.08.2021 року, яким ОСОБА_1 зараховано до стажу служби в поліції станом на 09.12.2019 року, стаж служби на посадах в органах податковій міліції - 12 років 06 місяців 18 днів, тобто перевищує 10 років, які є мінімально необхідними для набуття права на ОГД.

Логіка викладу та міркувань дозволяє суду стверджувати про те, що позивач має право на отримання ОГД, зважаючи на наявність усіх законодавчо обумовлених обставин для її виплати.

Підсумовуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на отримання ОГД.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» «Онер`їлдіз проти Туреччини» «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Polandу). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania).

При вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі Педерсен і Бодсгор проти Данії зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі Волохи проти України (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є передбачуваною, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. …надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Суд вважає, що розрахунок одноразової грошової допомоги, є компетенцією (дискреційною функцією) відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і отримував грошове забезпечення.

В той же час, суд враховує, що відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи вищевикладені висновки суду, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та про доцільність їх задоволення.

Решта доводів позивача висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 205, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України, що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні.

Зобов`язати Департамент захисту економіки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену частиною першою статті 9 Закону України від 09.04.1992 року №2262-ХII «Про пенсійне забезпечення осіб. звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а саме за 12 календарних років служби.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач Департамент захисту економіки Національної поліції України (вул.Богомольця, 10, м.Київ, 01601, ).

Суддя С.М. Корой