Справа № 400/2462/22
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2022-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 червня 2022 р. № 400/2462/22
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу,

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку, вул. Нікольська, 30, м. Миколаїв, 54030,
про:визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
22 лютого 2022 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивачка) до Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку (далі відповідач) про:

визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні затримки виплати належних сум компенсації вартості за неотримане речове майно, компенсації добових витрат на відрядження, одноразової грошової при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення, по день фактичного розрахунку, а саме з 20.08.2020 по 14.12.2021;

зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні затримки виплати належних сум компенсації вартості за неотримане речове майно, компенсації добових витрат на відрядження, одноразової грошової при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення, по день фактичного розрахунку, а саме з 20.08.2020 по 14.12.2021, в сумі 253 881,42 грн з урахуванням виплаченої суми 2 443,37 гривні.

Позов позивач обґрунтував тим, що відповідач не виплатив йому у день виключення із списків особового складу індексацію грошового забезпечення, компенсацію вартості за неотримане речове майно, компенсацію добових витрат на відрядження та одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням індексації грошового забезпечення. Тому позивач вважає, що він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

23.02.2022 ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду, у складі судді Величка А.В., відкрито провадження в адміністративній справі № 400/2462/22 та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Справа № 400/2462/22 перебувала у провадженні головуючого судді А.В. Величка.

Відповідно до наказу голови Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.04.2022 № 57-к «Про увільнення від роботи голови суду ОСОБА_2 » суддю Величка А.В. увільнено від роботи на час виконання ним державних та/або громадських обов`язків з 18.04.2022 строком на три роки або до дня дострокового припинення (розірвання) контракту добровольця територіальної оборони.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.05.2022 № 389/02-10 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу справи № 400/2462/22» було здійснено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2022 головуючим суддею для розгляду цієї справи визначено суддю Ярощука В.Г.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.05.2022 справа прийнята до провадження суддею Ярощуком В.Г.

13.06.2022 Миколаївським окружним адміністративним судом у цій справі постановлено ухвалу про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про:

визнання протиправними дії Миколаївського зонального відділення Військової служби правопорядку щодо відмови у виплаті позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки при звільненні затримки виплати належних сум компенсації вартості за неотримане речове майно, компенсації добових витрат на відрядження, одноразової грошової при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення, по день фактичного розрахунку, а саме за період з 20.08.2020 по 29.01.2021;

зобов`язання Миколаївського зонального відділення Військової служби правопорядку виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні затримки виплати належних сум компенсації вартості за неотримане речове майно, компенсації добових витрат на відрядження, одноразової грошової при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення, по день фактичного розрахунку, а саме з 20.08.2020 по 29.01.2021.

Відповідач у встановлений судом строк правом на подачу відзиву не скористався.

При цьому суд врахував, що згідно з частиною шостою статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) та пунктом 10 розділу ІІІ Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженої Рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 № 1845/0/15-21, адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, судові експерти, державні органи та органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Абзацом сьомим пункту 2 параграфу 2 розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» встановлено, що Окремі підсистеми (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи починають функціонувати через 30 днів з дня опублікування Вищою радою правосуддя у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади України оголошення про створення та забезпечення функціонування відповідної підсистеми (модуля) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

У газеті «Голос України» від 04.09.2021 № 168 (7668) Вищою радою правосуддя опубліковано оголошення про початок функціонування трьох підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: «Електронний кабінет», «Електронний суд», підсистеми відеоконференцзв`язку.

Таким чином, вищезазначені підсистеми (модулі) почали офіційно функціонувати з 05.10.2021.

Відтак з 05.10.2021 усі державні органи та органи місцевого самоврядування зобов`язані бути зареєстрованими у підсистемі (модулі) «Електронний кабінет» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Аналізуючи обов`язок органів публічної влади бути зареєстрованими у вищезазначеній підсистемі (модулі), суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, зокрема, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (пункт 71 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (заява № 29979/04), пункт 74 рішення ЄСПЛ у справі «Лелас проти Хорватії» («Lelas v. Croatia») від 20.05.2010 (заява № 55555/08).

Тому суд прийшов до висновку, що внесені з 05.10.2021 в Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему судові рішення, документи у справі тощо вважаються такими, що отримані належним чином відповідними державними органами та органами місцевого самоврядування не залежно від факту їх реєстрації у підсистемі (модулі) «Електронний кабінет».

З огляду на вищезазначене, керуючись частиною шостою статті 162 КАС України суд вирішив справу за наявними матеріалами.

Розглянувши позовну заяву, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Позивач проходив військову службу в Миколаївському зональному відділі Військової служби правопорядку по 19.08.2020.

Відповідно до пункту 13 наказу начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України (по особовому складу) від 03.06.2020 № 70 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту). Чинність контракту припиняється 11.08.2020 (а.с. 80).

Наказом начальника Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку (по стройовій частині) від 19.08.2020 № 158 (а.с. 76) з 19.08.2021 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Згідно із цим наказом наказано виплатити позивачу, зокрема, одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 за 18 календарних років, грошову компенсацію вартості за не до отримане речове майно в сумі 55 651,46 грн через військову частину НОМЕР_1 . Про виплату позивачу компенсації добових витрат на відрядження та індексації грошового забезпечення у наказі нічного не зазначено.

У вищезазначеному наказі нічого не зазначено також і про те, що позивач надав згоду на виключення його зі списків особового складу відповідача до проведення з ним усіх необхідних розрахунків.

Грошовим атестатом, виданого відповідачем 20.08.2020 за № 3830фес (а.с. 63-64), засвідчено, що відповідач виплатив позивачу при звільнені:

оклад за військовим званням в сумі 735,48 грн (пункт 1);

посадовий оклад 2 678,39 грн (пункт 2);

надбавку за вислугу років 40 % 1 365,55 грн (пункт 3);

надбавку за особливості проходження служби 68,3 % 3 264,34 грн (підпункт 4.1);

премія 53 % 1 419,55 грн (підпункт 4.2);

таємність 10 % 267,84 грн (підпункт 4.3);

одноразову грошову допомогу в разі звільнення з військової служби 142 894,17 грн (пункт 7);

індексацію грошового забезпечення 138,69 грн (пункт 8).

Всього згідно з Грошовим атестатом (а.с. 63-64) позивачу при звільнені з військової служби виплачено грошового забезпечення на суму 152 764,01 гривні.

Отже, при звільнені з військової служби відповідачем нараховано позивачу виплат на загальну суму 208 415,47 грн (152 764,01 грн грошового забезпечення + 55 651,46 грн грошової компенсації вартості за не до отримане речове майно = 208 415,47 грн).
У пункті 9 Грошового атестата (а.с. 63-64) зазначено, що непогашені нарахування за частиною не рахуються.

Згідно з виписками з карткового рахунку позивача в АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») 20.10.2020 військова частина НОМЕР_1 виплатила позивачу грошову компенсацію вартості за не до отримане речове майно в сумі 54 816,69 грн (а.с. 65);

На далі позивач неодноразово звертався до суду з позовами до відповідача про зобов`язання виплатити йому відповідні види грошового забезпечення, що не були виплачені позивачу при його звільненні з військової служби.

Так, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі № 400/3573/20 (а.с. 35-40) позов позивача до відповідача задоволено частково, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2015 по 28.02.2018.

Зазначене рішення суду відповідач виконав шляхом перерахування 29.01.2021 на картковий рахунок позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» індексації грошового забезпечення в сумі 2 446,14 грн, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача (а.с. 57).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.03.2021 у справі № 400/5939/21 (а.с. 45-48) позов позивача до відповідача задоволено, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу добові витрати на відрядження за період з 21.06.2017 по 13.09.2017.

Зазначене рішення суду відповідач виконав шляхом перерахування 11.06.2021 на картковий рахунок позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» коштів у сумі 5 100,00 грн (а.с. 61).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.04.2021 у справі № 400/502/21 (а.с. 28-34) позов позивача до відповідача задоволено частково, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (виплати суми індексації грошового забезпечення) за період з 20.08.2020 по 29.01.2021 в розмірі 2 443,37 гривні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.06.2021 у справі № 400/2405/21 (а.с. 41-44) позов позивача до відповідача задоволено, зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум.

Зазначене рішення суду відповідач виконав шляхом перерахування 14.12.2021 на картковий рахунок позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум в розмірі 2 006,06 грн, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача (а.с. 60).

Отже, на користь позивача вирішено судові спори, рішеннями по яких встановлено факти невиплати з вини відповідача належних звільненому позивачу на день виключення його зі списків особового складу відповідача грошових коштів на загальну суму 9 552,20 грн (5 100,00 грн (а.с. 61) + 2 006,06 грн (а.с. 60) + 2 446,14 грн (а.с. 57) = 9 552,20 грн).

Загальна сума коштів, яку позивач повинен був отримати при звільнені з військової служби становить 217 967,67 грн (208 415,47 грн (нараховані самостійно позивачем) + 9 552,20 грн (нараховані на виконання рішень судів) = 217 967,67 грн).
28.12.2021 позивач звернувся із заявою до відповідача (а.с. 17-27) з проханням здійснити нарахування та виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог частини першої статті 117 КЗпП України в сумі 253 881,42 грн з урахуванням раніше виплаченої суми 2 443,37 гривні.

Листом від 27.01.2022 № 803/247/юк (а.с. 54-56) відповідач відмовив позивачу у виплаті його середнього заробітку за весь час затримки, оскільки відповідно до статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. У свою чергу, положення статті 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Вважаючи протиправними відповідача щодо відмови у виплаті середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом першим частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008), особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність військових частин за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум. З метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації в цих правовідносинах суд прийшов до висновку про можливість застосування норм КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16 і від 05.03.2021 у справі № 120/3276/19-а.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З наведеного слідує, що стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 КЗпП України передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Тому застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі незабезпечення особи на день виключення її зі списків особового складу військової частини не лише грошового забезпечення, а й продовольчого і речового забезпечення.

Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення № 1153/2008.

Ці висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 117 КЗпП України визначена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до першого речення частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Як слідує з цієї норми, компенсація за затримку виплати заробітної плати може вимагатися лише за весь період наявності заборгованості із заробітної плати.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17, у якій дійшла до висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ у рішенні від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).

Як далі зазначається в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Тому суд відхилив аргументи відповідача, зазначені в його листі від 27.01.2022 № 803/247/юк (а.с. 54-56), про те, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Зважаючи на те, що відповідачем при звільнені позивача з військової служби не проведено з останнім повного розрахунку, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, у тому числі за період з 30.01.2021 по 14.12.2021.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки до дня фактичного розрахунку.

Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та від 19.07.2021 у справі № 480/3354/19.

Суд встановив, що після 29.01.2021 Миколаївським окружним адміністративним судом ухвалено рішення:

від 10.03.2021 у справі № 400/5939/21 (а.с. 45-48), яким зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу добові витрати на відрядження за період з 21.06.2017 по 13.09.2017; це рішення суду відповідач виконав шляхом перерахування 11.06.2021 коштів позивачу в сумі 5 100,00 грн (а.с. 61).

від 18.06.2021 у справі № 400/2405/21 (а.с. 41-44), зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум; це рішення суду відповідач виконав шляхом перерахування 14.12.2021 коштів позивачу в сумі 2 006,06 грн (а.с. 60).

Отже, після 29.01.2021 на користь позивача вирішено судові спори, рішеннями по яких встановлено факти невиплати з вини відповідача належних звільненому позивачу на день виключення його зі списків особового складу відповідача грошових коштів на загальну суму 7 106,06 грн (5 100,00 грн + 2 006,06 грн = 7 106,06 грн), що становить 3,26 % від 217 967,67 грн, загальної суми коштів, яку відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу при його звільнені з військової служби (7 106,06 грн х 100 % / 217 967,67 грн = 3,26 %).

Розмір середньоденного грошового забезпечення позивача відповідно до рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.04.2021 у справі № 400/502/21 (а.с. 32), яке відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України має преюдиціальне значення для цієї справи, становить 527,82 гривні.

Загальна тривалість затримки розрахунку за період з 30.01.2021 по 14.12.2021 (день фактичного розрахунку) складає 318 днів.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 3,26 % становить 5 471,80 грн (527,82 грн (середньоденний заробіток позивача) х 318 днів (тривалість затримки розрахунку) х 3,26 % = 5 471,80 грн).

З огляду на вищезазначене, суд прийшов до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу в розмірі 5 471,80 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Подібна правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 04.09.2020 у справі № 260/348/19.

За таких обставин позов слід задовольнити частково. Не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 245 966,25 грн (253 881,42 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені, який просить стягнути позивач) 2 443,37 грн (раніше виплачена сума середнього заробітку) 5 471,80 грн (сума, що підлягає стягненню) = 245 966,25 грн).

Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій і не поніс документально підтверджених судових витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи в суді, тому розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України не здійснюється.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку (вул. Нікольська, 30, м. Миколаїв, 54030; ) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Миколаївського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 30.01.2020 по 14.12.2021.

3. Зобов`язати Миколаївське зональне відділення Військової служби правопорядку (вул. Нікольська, 30, м. Миколаїв, 54030; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.01.2020 по 14.12.2021 в розмірі 5 471 (п`ять тисяч чотириста сімдесят одна) гривня 80 (вісімдесят) копійок.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 13 червня 2022 року