Справа № 380/4500/22
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2022-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/4500/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Коморного О.І. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови Державної служби України з безпеки на транспорті Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про застосування адміністративно-господарського штрафу.

В с т а н о в и в :

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогою визнати протиправною та скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про застосування адміністративно-господарського штрафу від 26.01.2022 №344355.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 01.02.2022 на поштову адресу ОСОБА_1 від Державної служби України з безпеки на транспорті Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області надійшов лист, який містив в собі повідомлення та постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу. У повідомленні про застосування адміністративно-господарського штрафу зазначено, що 26.01.2022 відбувся розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, за результатами якого застосовано адміністративно-господарський штраф згідно зі ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт» до перевізника ФОП ОСОБА_1 . Згідно з постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №344355 від 26.01.2022, суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_1 (Renault НОМЕР_1 ) 07.12.2021 допущено порушення, а саме: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 39 і 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», відповідальність за вище вказане правопорушення передбачене ч. 1 абз. 3 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт». Позивач вказує, що 07.12.2021 ОСОБА_2 водій транспортного засобу Renault Magnum реєстраційний номер НОМЕР_1 рухався автодорогою М-09. Посадовою особою Укртрансбезпеки транспортний засіб було зупинено з метою проведення перевірки. На вимогу посадової особи пред`явити документи, водій надав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на сідловий тягач-е марки Renault Magnum 440/18Т, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу спеціалізованого напівпричіпу марки Benalu T34C-1NLA та накладну №7 від 07.12.2021. Посадовою особою було зроблено ксерокопію вище вказаних документів та передано їх водієві, після чого останній продовжив рух по автодорозі М-09. Позивач зазначає, що транспортний засіб сідловий тягач-е марки Renault Magnum реєстраційний номер НОМЕР_1 та транспортний засіб спеціалізований напівпричіп марки Benalu реєстраційний номер НОМЕР_2 перебуває у приватній власності фізичної особи ОСОБА_1 , що підтверджуються свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу та жодним чином не є власністю ФОП ОСОБА_1 , як зазначено у Постанові № 344355 від 26.01.2022. Вище вказані транспортні засоби були передані у тимчасове користування ОСОБА_2 для здійснення перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб без використання праці найманих водіїв. Звертає увагу, що у накладній № 7 від 07.12.2021, в графі кому відпущено (перевізник) зазначено саме водія ОСОБА_2 , а не ФОП ОСОБА_1 на якого і було складено Постанову № 344355. Вказує, що абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-111 встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Отже, суб`єктом відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону №2344-111, є автомобільний перевізник. Статтею 1 ЗУ «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями. Відтак, автомобільний перевізник це не завжди власник автомобіля, це особа, яка його використовує, тобто здійснює перевезення пасажирів чи (та) вантажів цим транспортним засобом. Вважає, що в спірних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні положень ЗУ «Про автомобільний транспорт», відтак не може нести відповідальність, передбачену абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». У статті 33 ЗУ «Про автомобільний транспорт» зазначено, що автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах. Стверджує, що в даному випадку не перебував у договірних відносинах та не надавав послуги щодо перевезення вантажу транспортним засобом. Зазначає, що в ч. 1 ЗУ «Про автомобільний транспорт» зазначено, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом. Норма ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» не визначає вичерпного переліку документів та є бланкетною (відсилочною), тобто, крім визначеного переліку документів, як автомобільний перевізник, так і водій, зобов`язані мати, у кожному конкретному випадку, і інші документи, передбачені законодавством. Відтак, посадовим особам в ході проведення перевірки водієм транспортного засобу, який здійснював перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб було надано документ на вантаж, а саме накладну № 7 від 07.12.2021. Також позивач зазначає, що відповідно до п.1.3 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340 (далі за текстом - Положення) зазначено, що положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами. Підпунктом 6.1, розділу VI Положення встановлено, що автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. Відповідно до пп. 1.4 Положення, це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв; під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій; для потреб Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, а також Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Міністерства охорони здоров`я України; сільськогосподарськими підприємствами або підприємствами лісового господарства, якщо ці перевезення виконуються тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств. Відповідно до абзацу 4 підпункту 3.3 розділу III Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385 (надалі за текстом - Інструкція), водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом. Однак, підпунктом 1.2 розділу І Інструкції передбачено, що ця Інструкція визначає порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів. Згідно з підпунктом 1.3 розділу І Інструкції, ця Інструкція поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі). Відтак, норми цієї Інструкції та Положення не поширюються на позивача та водія транспортного засобу, оскільки як зазначалося вище транспортні засоби були передані ОСОБА_1 у тимчасове користування ОСОБА_2 для здійснення перевезення вантажу (ячмінь) за рахунок власних коштів та для власних потреб без використання праці найманих водіїв, а позивач жодним чином не виступав суб`єктом господарювання, який провадить діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами. Стверджує, що в ході проведення перевірки транспортного засобу посадовими особами Укртрансбезпеки жодних актів складено не було, які фіксували б порушення вимог ст. 39, 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт». Акт перевірки транспортного засобу водієві не надавався, результати перевірки у присутності водія не складались, жодних документи для ознайомлення надано не було. Документи, а саме акт № 313380 позивач отримав лише після розгляду справи на комісії про порушення законодавства про автомобільний транспорт. Також в акті посадовою особою (особами), що провела перевірку зазначено, що «водій із змістом акту ознайомлений, від пояснень та підпису відмовився». Водій транспортного засобу не міг ознайомитися із актом, надати пояснення про причини порушення, погодитися чи відмовитися від підпису, оскільки акту в ході перевірки транспортного засобу як такого складено не було. Відтак зазначає, що документи були складені без участі, без відома та належного інформування водія. Після проведення перевірки, водія транспортного засобу відпустили без оформлення жодних актів чи будь-яких інших документів. Отже, процедура оформлення результатів перевірки, а саме складення акту на виявлення порушення здійсненна з порушенням вимог Порядку №1567. Просить позов задовольнити.

Ухвалою від 25 лютого 2022 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач у визначений судом строк відзив на позовну заяву не подав, про відкриття провадження у справі повідомлений належним чином через електронний кабінет 28.02.2022.

Частиною 4 статті 159 КАС України визначено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Водночас, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на те, що відповідачем у встановлений судом строк (з урахуванням часу на пересилання поштової кореспонденції) не надано суду відзив на позов та не повідомлено суд про причини за яких такий відзив не може бути подано, суд кваліфікує неподання відповідачем відзиву на позов, як визнання позову у повному обсязі.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.2 ст. 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Суд відповідно до ч.4 ст. 77 КАС України не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

встановив:

Придністровським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки 07.12.2021 проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, про що складено Акт №313380.

Відповідно до вказаного акта, у Тернопільській області а/д М-09 км.35 проведено перевірку транспортного засобу сідловий тягач-е марки Renault Magnum реєстраційний номер НОМЕР_1 та транспортний засіб спеціалізований напівпричіп марки Benalu реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ФОП ОСОБА_1 .

Під час перевірки встановлено, що водій ОСОБА_2 вказаним автомобілем здійснював перевезення вантажу (ячмінь 25, 26 тон) згідно накладної №7 від ПАТ «Агроінвест». На момент проведення перевірки у водія відсутня товарно-транспортна накладна, відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до ТЗ, що є порушенням абз.3 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» - перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів визначених ст. 48 цього закону, а саме відсутні товарно-транспортна накладна, протокол перевірки та адаптації тахографа до ТЗ.

У подальшому 26.01.2022 в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті В.Онсович винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №344355 відповідно до якої, суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_1 (Renault НОМЕР_1 ) 07.12.2021 допущено порушення, а саме: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 39 і 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт», відповідальність за вище вказане правопорушення передбачене ч. 1 абз. З ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт» та накладено на позивача адміністративно-господарський штраф в сумі 17000 грн.

Позивач вважаючи постанову № 344355 від 26.01.2022 Державної служби України з безпеки на транспорті Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області протиправною звернувся до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у ч. 1 ст.9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 5 квітня 2001 року № 2344-III у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 2344-III).

Статтею 1 ЗУ «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; автомобільний самозайнятий перевізник - це фізична особа - суб`єкт господарювання, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів на таксі без застосування праці найманих водіїв; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями;

Відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт визначена ст.. 60 Закону № 2344-III, зокрема Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-ІІІ встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Наведені норми закону вказують, що суб`єктом відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону №2344-ІІІ, є саме автомобільний перевізник.

Судом встановлено, що транспортний засіб сідловий тягач-е марки Renault Magnum реєстраційний номер НОМЕР_1 та транспортний засіб спеціалізований напівпричіп марки Benalu реєстраційний номер НОМЕР_2 перебуває у приватній власності фізичної особи ОСОБА_1 , що підтверджуються свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу, однак жодних доказів того, що такі є власністю ФОП ОСОБА_1 , як зазначено у Постанові № 344355 від 26.01.2022, відповідачем суду не надано.

Судом встановлено, що у накладній № 7 від 07.12.2021, в графі від кого прийнято зазначено ПАП «Агроінвест», кому відпущено зазначено ОСОБА_3 , через кого ОСОБА_2 , жодних доказів перевезення вантажу саме ФОП ОСОБА_1 , на якого складено Постанову № 344355, відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст.. 33 Закону №2344-ІІІ автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах. Для виконання перевезень небезпечних вантажів автомобільний перевізник повинен одержати відповідну ліцензію.

Відтак суд зазначає, що автомобільний перевізник це не завжди власник автомобіля, це особа, яка його використовує, тобто здійснює перевезення пасажирів чи (та) вантажів цим транспортним засобом.

Аналогічний висновок наведено Верховним Судом у постанові від 09.08.2019р. у справі за №806/1450/16.

З огляду на встановлені фактичні обставини та не подання відповідачем доказів протилежного, суд дійшов висновку, що щозивач в спірних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні положень ЗУ «Про автомобільний транспорт», відтак не може нести відповідальність, передбачену абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначає Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (надалі за текстом - Порядок).

Згідно з п. 15 Порядку, під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

У ч. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» зазначено, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Норма ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт» не визначає вичерпного переліку документів та є бланкетною (відсилочною), тобто, крім визначеного переліку документів, як автомобільний перевізник, так і водій, зобов`язані мати, у кожному конкретному випадку, і інші документи, передбачені законодавством.

Судом встановлено з акта перевірки №313380 від 07.12.2021, що посадовим особам в ході проведення перевірки водієм транспортного засобу, який здійснював перевезення вантажу надано документ на вантаж, а саме накладну № 7 від 07.12.2021, де в графі від кого прийнято зазначено ПАП «Агроінвест», кому відпущено зазначено ОСОБА_3 , через кого ОСОБА_2 , що не підтверджує придбання чи перевезення вантажу позивачем як автомобільним перевізником.

Відповідно до п.1.3 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340 (далі за текстом - Положення) зазначено, що положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Підпунктом 6.1, розділу VI Положення встановлено, що автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Відповідно до пп. 1.4 Положення, це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються: фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв; під час стихійного лиха, аварій та інших надзвичайних ситуацій; для потреб Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, а також Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Міністерства охорони здоров`я України; сільськогосподарськими підприємствами або підприємствами лісового господарства, якщо ці перевезення виконуються тракторами або іншою технікою, призначеною для місцевих сільськогосподарських робіт чи робіт у галузі лісового господарства, та слугують виключно для цілей експлуатації цих підприємств.

Відповідно до абзацу 4 підпункту 3.3 розділу III Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385 (надалі за текстом - Інструкція), водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Однак, підпунктом 1.2 розділу І Інструкції передбачено, що ця Інструкція визначає порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів.

Згідно з підпунктом 1.3 розділу І Інструкції, ця Інструкція поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).

Оскільки суду відповідачем не надано доказів того, що позивач виступав суб`єктом господарювання, який провадить діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами, а ОСОБА_2 є його найманим працівником, норми цієї Інструкції та Положення не поширюються на позивача та фізичну особу ОСОБА_2 водія транспортного засобу.

Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оскільки у даній справі оспорюється рішення прийняте відповідачем, суб`єктом владних повноважень, суд відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України, перевіряє чи прийняте (вчинене) воно: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що відповідні положення відповідачем дотримані не були, що в свою чергу зумовило необхідність звернення позивача за захистом свого порушеного права до суду.

Жодних доказів в обґрунтування правомірності прийнятого рішення відповідачем суду не надано.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню.

Оскільки позивачем документально підтверджено сплату судового збору в сумі 992,40 грн. за подання позову, такі слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 255, 262, 294, 295, КАС України, суд

у х в а л и в :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про застосування адміністративно-господарського штрафу від 26.01.2022 №344355.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області (81500, Львівська обл., м. Городок, вул. Львівська 659А/2, ЄРДПОУ 39816845) судовий збір в сумі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві грн. 40 копійок).

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 09.06.2022.

Суддя Коморний О.І.