Справа № 160/3579/22
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2022-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2022 року Справа № 160/3579/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Кучми К.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення відділу обслуговування громадян №22 управління обслуговування громадян Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області про відмову в призначенні їй пенсії за віком на пільгових умовах від 17.01.2022 року;
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області призначити їй пенсію на пільгових умовах за Списком №2 з 02 березня 2020 року на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VІІІ.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідач розглянувши заяву позивача з питання виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 року у справі №160/2812/21, дійшов висновку про відсутність, на момент звернення до пенсійного фонду, права на пенсію за Списком №2, оскільки вона не досягла необхідного пенсійного віку. Позивач зазначає, що на момент звернення їй виповнилось 52 роки, загальний стаж роботи склав понад 35 років, тому відповідач протиправно розглянув її заяву без урахування п.б ст.13 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 року №1788-ХII, в редакції, що підлягає застосуванню відповідно до п.3 Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року. Позивач вважає, що рішення відповідача про відмову у призначенні їй пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 з 02 березня 2020 року на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VІІІ є протиправним, а тому вона була змушена звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.02.2022 року було відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
На виконання вимог ухвали суду - 29.04.2022 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до п.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування право на пенсію за віком на пільгових умовах, незалежно від місця останньої роботи мають працівники зайняті повний робочий день на інших роботах з шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 53 роки - з 1 жовтня 1967 року по 31 березня 1968 року.
Так, на дату звернення за призначенням пенсії по Списку №2 - 02 березня 2020 року, позивачу виповнилось 52 роки. Стаж роботи за Списком №2 (зараховано згідно з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 року у справі №160/2812/21) складає 8 років 8 місяців 12 днів. Отже, встановлений ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування вік для позивача - 60 років зменшується на 4 роки (повні 8 років стажу роботи за Списком №2 зараховуються для зменшення віку на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи). Тобто, право на призначення пенсії по Списку №2 позивач набуде в віці 54 роки. Таким чином, вимоги щодо призначення пенсії з 02 березня 2020 року не підлягають задоволенню. Крім того, рішенням суду від 29.04.2021 року у справі № 160/2812/21 зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 з урахуванням висновків суду. Відтак, позивач вже зверталася до суду з аналогічними вимогами. Щодо вимог позивача визнати протиправним та скасувати рішення відділу обслуговування громадян №22 управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах від 17.01.2022 року відповідач зазначає, що дана відповідь є відповіддю на звернення позивача від 08.12.2021 року з питання виконання рішення суду. Тобто, відповідачем надано відповідь за результатом виконання рішення суду від 29.04.2021 року №160/2812/21, що не є відмовою в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відмова, передбачає розгляд заяви про призначення пенсії з наданими відповідними документами. Після 02.03.2020 року позивач не зверталася з заявою про призначення пенсії, а саме після досягнення нею віку 54 років, з дати набуття права на призначення пенсії по Списку №2. Зважаючи на викладене, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
До суду 27.05.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначається, що відповідачем застосовується пункт «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Наведене у відзиві формулювання узято із двох різних редакцій Закону України «Про пенсійне забезпечення»: перший абзац наведено в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 року №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»; другий абзац наведено в редакції, яка діяла після ухвалення Закону України від 02.03.2015 року №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Крім того, власне у пункті 3 рішення Конституційного Суду чітко наведено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах. Тобто, в самому рішенні Конституційного Суду наведено вірну редакцію пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Питання щодо законодавчого регулювання спірних правовідносин в частині віку з якого може бути призначена пенсія на пільгових умовах вирішено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2021 року у справі №360/3611/20, яка уточнила мотивувальну частину рішення Касаційного адміністративного суду від 21.04.2021 року у зразковій справі щодо призначення пенсії на пільгових умовах. За таких обставин, позивач просила суд позов задовольнити з викладених у ньому підстав.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача викладену у позовній заяві та відповіді на відзив, враховуючи позицію відповідача викладену у відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 02.03.2020 року звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком №2. Листом від 14.04.2020 року №5516-5427/С-03/8-0400/20 відповідач відмовив у призначенні такої пенсії. Не погоджуючись з рішенням Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області позивач звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 року у справі №160/2812/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме:

- визнано протиправним та скасовано рішення відділу з питань призначення пенсій управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах від 14.04.2020 року;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального та пільгового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.03.1986 р. по 01.02.1989 р., з 01.02.1989 р. по 25.10.1992 р., з 01.06.1996 р. по 19.03.2018 р. та з 15.11.1999 р. по 22.06.2008 р.;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, з врахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні;

- вирішено питання розподілу судових витрат.

Дане рішення не оскаржувалось сторонами, та набрало законної сили 01.06.2021 року.

Судом також встановлено, що 08.12.2021 року позивач звернулася до відповідача з питання виконання рішення суду від 29.04.2021 року у справі №160/2812/21.

Листом про розгляд звернення від 17.01.2022 року №1836-39678/С-01/8-0400/22 відповідач повідомив, що до загального стажу позивача зараховано наступні періоди роботи: з 01.03.1986 р. по 01.02.1989 р.; з 01.02.1989 р. по 25.10.1992 р.; з 01.06.1996 р. по 14.11.1999 р.; з 23.06.2008 р. по 19.03.2018 р. До пільгового стажу за Списком №2 зараховано період роботи з 15.11.1999 р. по 22.06.2008 р. За результатами призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, загальний стаж становить 35 років 18 днів, в тому числі пільговий стаж за Списком №2 - 8 років 8 місяців 12 днів. З 25.10.2023 року ОСОБА_1 буде мати право на пенсію за Списком №2 із зменшенням пенсійного віку на 4 роки згідно з ч.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Верховною Радою України 03.10.2017 року було ухвалено Закон №2148-VIII, що доповнив Закон №1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту: «На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.».

За приписами ст.12 Закону №1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість, згідно з пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

- чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

- жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом №213-VІІІ, який набрав чинності з 01.04.2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ загальний стаж роботи для набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, чоловікам з 25 років до 30 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням №1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.

Так, на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок - після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV - з іншого.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.11.2021 року у справі №360/3611/20 вказала, що, оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, то вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.

За таких обставин суд вважає, що не призначення відповідачем позивачу пенсії на пільгових умовах за Списком №2 з посиланням на відсутність достатнього віку, визначеного пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-ІV, є протиправною.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.11.2021 року у справі №360/3611/20 відхиляючи доводи скаржника, зазначила про те, що відповідно до статті 5 Закону №1058-IV дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону; виключно цим Законом визначаються, зокрема: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком. Адже Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон №1788-ХІІ був прийнятий раніше за Закон №1058-IV.

Велика Палата Верховного Суду, в постанові від 03.11.2021 року у справі №360/3611/20, також вказала на те, що не погоджується з посиланням скаржника на абзац 2 пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, відповідно до якого положення Закону №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону №1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону №1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.

При цьому, в постанові від 03.11.2021 року у справі №360/3611/20, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що зміни до Закону №1058-IV (зокрема щодо доповнення його статтею 114) внесено Законом №2148-VIII від 03.10.2017 року, тобто раніше ухвалення КСУ Рішення №1-р/2020 від 23.01.2020 року. Тому відсутні підстави стверджувати про повторне запровадження правового регулювання, яке КСУ раніше визнав неконституційним. При цьому рішення КСУ про визнання неконституційними та втрату чинності положеннями одного закону не тягне втрату чинності положеннями іншого закону, який не був предметом конституційного контролю.

Вирішуючи спір по суті, судом враховані правові висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 року у зразковій справі №360/3611/20, які відповідно до ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно з ст.6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

В пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 року в справі «Щокін проти України» Європейський суд з справ людини як джерело права вказав, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. З посиланням на закріплений в законодавстві України принцип i dubio pro tributario, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.

Виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст.8 Конституції України, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як пенсійний вік, має застосовуватися в порядку, визначеному п.3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020 року. Таке застосування вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

Суд зазначає, що обрані Головним управлінням ПФУ в Дніпропетровській області у цьому спорі мотиви прийняття оскаржуваного рішення не враховують правила розв`язання колізій між чинними актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на користь невладного суб`єкта - приватної особи, тобто, на користь позивача.

Більш того, суд звертає увагу на те, що відповідач не заперечує наявність у позивача необхідного загального стажу роботи, а саме, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив що станом на 02.03.2020 року позивачу виповнилось 52 року, стаж роботи за Списком №2, з урахуванням рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.04.2021 року у справі №160/2812/21 складає 8 років 8 місяців 12 днів.

Відтак, позивач досягла віку, встановленого ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ.

Відповідно до п.«б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону (Закон України «Про пенсійне забезпечення») на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи жінкам.

Так, матеріалами справи підтверджено наявність у позивача стажу для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 - 8 років 8 місяців 12 днів, що складає більше половини необхідного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці.

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

З урахуванням висновків Верховного Суду у зразковій справі, враховуючи, що позивач на момент звернення до відповідача 02.03.2020 року досягла віку, встановленого ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та не менше половини необхідного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці (8 років 8 місяців 12 днів), відтак вона набула право на призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до п.«б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.

Але суд вважає необґрунтованою позовну вимогу щодо зобов`язання відповідача призначити їй пенсію на пільгових умовах за Списком №2 з 02.03.2020 року на підставі пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, оскільки згідно з вимогами ст.58 Закону №1058 Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Враховуючи викладене, суд вважає лише за можливе зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 02.03.2020 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 та відповідно до п.«б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХII, в редакції, що підлягає застосуванню відповідно до п.3 Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року, з урахування висновків суду.

Такий спосіб захисту прав позивача матиме наслідком дотримання судом основних принципів здійснення судочинства, не буде втручанням у дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду, оскільки судом під час розгляду справи та відповідачем під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії не встановлено інших підстав для відмови у призначенні пенсії, аніж досліджені та спростовані судом у ході розгляду справи.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Що стосується посилання відповідача на наявність рішення, яким вже було повторно зобов`язано розглянути заяву про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 з урахуванням висновків суду, суд зазначає наступне.

Так, рішенням Дніпропетровським окружним адміністративним судом від 29.04.2021 року у справі №160/2812/21 зобов`язано відповідача зарахувати до загального та пільгового стажу періоди роботи позивача та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, з врахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Відповідачем зараховано до загального та пільгового стажу періоди роботи позивача, проте відмовлено у призначені пенсії з підстав не досягнення нею належного пенсійного віку.

Отже, не дивлячись на те, що сторони у цих позовах є ті ж самі, однак підстави та предмет спору у цих справах не є ідентичним, оскільки матеріально-правові вимоги позивача до відповідача не є тотожними.

Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі Bellet v. Frаnсе, де Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відтак, як свідчить позиція суду, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково з викладених вище підстав.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов задоволено частково, слід повернути позивачу частину судових витрат по справі у розмірі 496,20 грн. (992,40 грн. : 2).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 , викладену в листі Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №1836-39678/С-01/8-0400/22 від 17.01.2022 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.03.2020 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, відповідно до п.б ст.13 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 року №1788-ХII, в редакції, що підлягає застосуванню відповідно до п.3 Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовної заяви відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул.Набережна Перемоги, 26, м.Дніпро, 49094, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати по справі у розмірі 496,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

Суддя К.С. Кучма