Справа № 320/8063/21
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2022-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 червня 2022 року м.Київ № 320/8063/21
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просить суд:

- визнати неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 згідно довідки Відкритого акціонерного товариства «Сквира-Авто» про заробітну плату за роботу в зоні відчуження ЧАЕС від 02 вересня 2004 року № 193;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 , виходячи з розміру заробітної плати за період виконання ним робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в сумі 1 443 (одна тисяча чотириста сорок три) крб. 90 коп., на підставі довідки Відкритого акціонерного товариства «Сквира-Авто» № 193 від 02 вересня 2004 року, відповідно до частини 1 статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» починаючи з 01 січня 2012 року, з урахуванням вже виплачених сум;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (код ЄДРПОУ - 22933548) на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок неправомірного зменшення пенсійних виплат починаючи з 01 січня 2012 року відповідно до пункту 4 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року по справі № 3-333/2018(4498/18).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач незаконно та безпідставно відмовив позивачу у перерахунку пенсії на підставі довідки №193 від 02.09.2004, виданої ВАТ «Сквира-Авто», з якої вбачається, що ОСОБА_1 у вересні 1986 році було направлено до м. Прип`яті Київської області для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та розмір заробітної плати склав 1443 крб. 90 коп.

Ухвалою суду від 28.08.2021 позовну заяву у частині позовних вимог про визнання неправомірною відмову та зобов`язання поновити позивачеві пенсійні виплати, виходячи з розміру заробітної плати за період виконання ним робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в сумі 1 443 (одна тисяча чотириста сорок три) крб. 90 коп., на підставі довідки Відкритого акціонерного товариства «Сквира-Авто» № 193 від 02 вересня 2004 року, відповідно до частини 1 статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 01.01.2012 по 07.01.2021 повернуто позивачеві через пропуск ним строку звернення до суду.

В іншій частині позов подано у строк, встановлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Ухвалою суду від 28.08.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання.

Відтак, в рамках цієї справи розглядаються виключно позовні вимоги щодо поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 виходячи з розміру заробітної плати за період виконання ним робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в сумі 1 443 (одна тисяча чотириста сорок три) крб. 90 коп., на підставі довідки Відкритого акціонерного товариства «Сквира-Авто» № 193 від 02 вересня 2004 року, відповідно до частини 1 статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» починаючи з 08 січня 2021 та стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 , надав відзив на позовну заяву, з порушенням строків, встановлених ухвалою суду від 28.08.2021 на подачу відзиву на позовну заяву, без поважних причин.

Ухвалою суду від 19.10.2021 у задоволенні клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позовну заяву відмовлено.

Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

На підставі наведеного справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

Також, відповідач надіслав клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 у зв`язку з подачею ним позову за спливом строку звернення до суду, встановленого ст. 122 КАС України, посилаючись на правову позицію Верховного Суду у постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19.

Розглянувши вказане клопотання, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, дійсно, у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19 викладено висновки щодо застосування норм права стосовно застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України, у спорах цієї категорії:

1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів;

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.

Позивач із позовом звернувся 07.07.2021, згідно вхідного штемпеля відділу ДЗК Київського окружного адміністративного суду.

З урахуванням наведеного, суд у своїй ухвалі від 28.08.2021 дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду у частині позовних вимог про визнання неправомірною відмову та зобов`язання поновити позивачеві пенсійні виплати з 01.01.2012, виходячи з розміру заробітної плати за період виконання ним робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в сумі 1 443 (одна тисяча чотириста сорок три) крб. 90 коп., на підставі довідки Відкритого акціонерного товариства «Сквира-Авто» № 193 від 02 вересня 2004 року, відповідно до частини 1 статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період, що передує шестимісячному строку звернення його до суду з цими позовними вимогами, та повернув у цій частині позов позивачеві.

У решта позовних вимог (тобто з 08.01.2021) відкрито провадження у справі.

Відтак, підстави для задоволення клопотання Головного управління Пенсійного фонду у Київській області про залишення позову без розгляду відсутні.

Також, на вимогу суду, відповідач надіслав копії матеріалів пенсійної справи позивача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) є громадянином України, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 , виданим Сквирським РВ ГУМВС України в Київській області від 29.05.2006.

Позивач має статус постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), інвалідом другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з Чорнобильською катастрофою, що підтверджується витягом із акту огляду МСЕК серії КИО-І №227128 від 01.07.2004 та експертним висновком МСЕК від 21.04.2004 №7.

Судом встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та має статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_3 від 23.07.2004.

Факт перебування позивача з 08.09.1986 по 30.09.1986 у відрядженні у зоні відчуження в м. Прип`яті Київської області, і тривалість його робочого часу за час відрядження щоденно становила 20 годин у зоні відчуження, встановлений рішенням Сквирського районного суду Київської області від 27.07.2004 по справі №2-463/2004.

Також це підтверджується дорожнім листом та довідкою ВАТ "Сквира-Авто" від 02.09.2004 №192.

Позивач перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та одержує пенсію згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210.

02.09.2004 ВАТ «Сквира-Авто» складено довідку про заробітну плату в зоні відчуження № 193, відповідно до якої позивачеві за період з 08.09.1886 по 21.09.1986 виплачено 1443 (одну тисячу чотириста сорок три) крб. 90 коп., що відображено у розрахунку до даної довідки.

У квітні 2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з відповідною заявою про призначення (перерахунок) та виплату йому пенсії згідно з довідкою ВАТ «Сквира-Авто» про заробітну плату в зоні відчуження № 192 від 02.09.2004 у період виконання робіт по ліквідації аварії на ЧАЕС з 08.09.1986 по 21.09.1986 відшкодування фактичних збитків відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На звернення позивача, відповідач своїм листом відмовив у здійсненні перерахунку пенсії на підставі вказаної довідки, посилаючись на те, що згідно ст. 15 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено, що видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами, організаціями (військоматами). Зазначені довідки видаються на підставі первинних документів: особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів, що містять відомості про нараховану заробітну плату, місце роботи (населений пункт, № зони, кратність чи об`єкт) період роботи в зоні відчуження, конкретні дні роботи чи їх загальну кількість, тривалість робочого дня. Копії первинних документів додаються до довідки про заробітну плату. Первинними є ті документи, що складені у період роботи в зоні відчуження. За інформацією відділу перерахунків пенсій №1 Головного управління відповідно до акту перевірки від 15.11.2006, проведеного спеціалістами Головного управління заробітна плата первинними документами за період роботи у зоні відчуження м.Прип`ять Чорнобильського району Київської області з 08.09.1986 по 21.09.1986 згідно довідки від 02.09.2004 №193 не підтверджується. Тому, з 01.01.2012 відповідно до постанови КМУ від 23.11.2011 №1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", розмір пенсії було переглянуто та обчислено у мінімальному розмірі. Розмір пенсії позивача по інвалідності у розмірі відшкодування фактичних збитків, станом на 01.05.2021 становить 9287,25 грн, де: 2830,40 грн - розмір пенсії по інвалідності у розмірі відшкодування фактичних збитків; 707,60 грн - підвищення інвалідам війни 2 групи (40% від 1769,00 грн); 50 грн. цільова допомога інвалідам війни 2 групи; 5699,25 грн - державна адресна допомога інваліду війни 2 групи (525 % від 1769,00 грн).

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини першої статті 54 Закону України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №796-XII), пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986 - 1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986 - 1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до статей 54 і 57 Закону №796-XII визначається Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Порядок №1210), згідно з яким пенсії за бажанням осіб можуть призначатися, виходячи із заробітної плати, одержаної за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках у розмірі відшкодування фактичних збитків (пункт 1 Порядку).

Відповідно до пункту 7 Порядку №1210, пенсії призваних на військові збори військовозобов`язаних, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та працювали у зоні відчуження в 1986-1990 роках, призначаються виходячи із заробітної плати, яку вони одержували за основним місцем роботи, з урахуванням фактично відпрацьованого часу у зоні відчуження, характеру виконуваної роботи, місця і тривалості робочого дня (незалежно від періоду проведення розрахунку оплати праці за умови, якщо такий розрахунок проведено на підставі первинних документів про місце роботи і тривалість робочого дня згідно із сумарною кратністю оплати праці, встановленою у відповідні періоди за зонами небезпеки: у III зоні - 5, II - 4, I - 3). При цьому в усіх випадках заробітна плата для розрахунку пенсії не повинна бути нижчою від фактично одержаної суми у зазначений період.

Відповідно до статті 15 Закону №796-XII, видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами, організаціями (військкоматами).

Згідно з пунктом 2.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846, довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією.

Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми.

Установлення заробітку для обчислення пенсії на підставі показань свідків не допускається. Виписка зі штатного розпису про посадовий оклад, профспілкові квитки, квитки партій та рухів, громадських об`єднань не є документами, що засвідчують фактичний заробіток для обчислення розміру пенсії.

Тобто, єдиною і обов`язковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи до 01.07.2000 є підтвердження нарахування такої заробітної плати первинними документами, зокрема, виписками з особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом України у постановах від 17 березня 2015 року у справі №21-11а15, від 15 грудня 2015 року у справі №2-а/576/29/14, Верховним Судом у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №376/2559/17, від 13 лютого 2018 року у справі №358/1179/17, від 07 червня 2018 року у справі №577/1982/17, від 24 квітня 2018 року у справі №686/6278/17, від 12 червня 2018 року у справі №458/417/15-а.

Згідно зі статтею 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також: за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Виходячи з вищевикладеного, відповідач наділений Законом повноваженнями щодо перевірки наданих позивачем документів, зробити відповідні запити, витребувати необхідні підтверджуючі документи.

Відповідач у відповіді на заяву позивача зазначає, що спеціалістами управління була проведена перевірка достовірності довідки про заробітну плату від 02.09.2004 №193, яка видана ВАТ "Сквира-Авто", та встановлено, що заробітна плата не підтверджена первинними документами.

За наслідками перевірки відповідачем обґрунтованості та підстави видачі ВАТ "Сквира-авто" позивачеві довідки від 02.09.2004 №193 було складено акт від 15.11.2006.

З вказаного акту вбачається, що згідно з наказом №266А від 16.09.1986 позивач відряджений в м.Поліське з 08.09.1986 по 30.09.1986, за роботу у м.Чорнобиль нараховано підвищена заробітна плата у сумі 58,05 крб.

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №376/2559/17 (№К/9901/19916/18) висловив свою позицію стосовно того, що суди повинні дослідити, чи підтверджені зазначені в довідці дані первинними розрахунковими документами (відомостями).

Відповідно до довідки ВАТ "Сквира-авто" від 02.09.2004 №193 вбачається, що за роботу ОСОБА_1 у населених пунктах зони відчуження к м.Прип`ять з 08.09.1986 по 21.09.1986 по місцю роботи у ВАТ "Сквира-Авто" на посаді водія по відомості №9 за вересень 1986 року виплачена заробітна плата у розмірі 1443, 90 крб.

При цьому, у такій довідці вказано про наявність первинних документів: відомість №9 за вересень 1986 року. Інші документи, зокрема, особові рахунки, наказ про відрядження, довідка форми 122, табель робочого часу, шляхові листи, маршрутні листи відсутні.

Водночас, згідно з відомістю за вересень 1986 року, наданої відповідачем, позивачеві нараховано та виплачено - 241,24 крб.

Отже, з розрахунку заробітної плати, доданого до довідки від 02.09.2004 №193, вбачається, що позивачеві здійснювався перерахунок заробітної плати, проте фактично виплата на суму зазначену в довідці (1443,90 крб) не здійснювалась. При цьому, не зазначено жодних первинних документів, розрахункових документів та відомостей, на підставі яких видано зазначену довідку, окрім відомості №9 за вересень 1986 року, сума фактичних виплат по якій відмінна від суми вказаної у довідці.

Таким чином, дані про заробітну плату, зазначену у довідці від 02.09.2004 №193, є не підтвердженими розрахунковими документами (відомостями) та фактично отриманими позивачем, що є основною умовою для проведення перерахунку пенсії.

Отже, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах Пенсійний орган не діяв протиправно.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у спірних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 12.06.2020 у справі №539/1284/17, від 23.09.2020 у справі №539/3232/16-а, від 19.12.2019 у справі №539/3633/16-а, від 10.07.2019 у справі №539/2726/16-а, від 18.10.2018 у справі №376/3114/17, від 13.02.2018 у справі №358/1179/17, від 17.04.2018 у справі №376/2559/17, від 25.09.2018 у справі №539/1386/17.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У свою чергу, надані позивачем довідка ВАТ "Сквира-Авто" від 02.09.2004 №192, маршрутний лист від 08.04.2004 та рішення Сквирського районного суду Київської області від 27.07.2004 лише підтверджують факт приймання позивачем участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період часу з 08.09.1986 по 21.09.1986.

Також, архівна довідка Сквирської районної ради Київської області №487 від 05.11.2012, надана позивачем, констатує лише факт здійснення відповідних доплат водіям, які приймали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з посиланням на накази АТП 11033.

Однак, зазначені у цій довідці накази АТП 11033 не були покладені в основу розрахунку заробітної плати позивача, зазначеного у довідці №193 від 02.09.2004.

Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду у Київській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 виходячи з розміру заробітної плати за період виконання ним робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зазначеної у довідці №193 від 02.09.2004, суд зазначає, що дана вимога є похідною від вимог позивача про визнання неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 згідно довідки Відкритого акціонерного товариства «Сквира-Авто» про заробітну плату за роботу в зоні відчуження ЧАЕС від 02 вересня 2004 року № 193, тобто задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). А тому, також не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України) .

Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000 гривень позивач пов`язує з погіршенням стану свого здоров`я та душевними хвилюваннями.

У спірному випадку позивачем не доведено, що відповідачем йому заподіяно моральну шкоду, а саме: не надано належних пояснень в чому конкретно полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог і в цій частині.

Щодо посилання позивача на положення п.4 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 3-333/2018(4498/18), суд зазначає наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р(II)/2021 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.91 № 796-XII у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 № 76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Громадяни України, на яких поширюється дія ст.54 закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії ч.3 ст.54 цього закону в редакції закону «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII.

При цьому, суд звертає увагу, що ч.3 ст. 54 Закону №796-XII у редакції закону «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII, визначала умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань".

У даному випадку, позивач просить поновити йому виплати на підставі ч.1 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка передбачає призначення пенсії особам, віднесеним до категорії 1, за бажанням із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством, та не зазнавала змін у цій частині.

Вищезазначене свідчить, що вимоги позивача про здійснення поновлення пенсійних виплат та стягнення моральної шкоди є наслідком помилкового трактування ним Рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 №1-р(II)/2021 у справі №3-333/2018(4498/18), а тому є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що доводи позивача є необґрунтованими з одночасним повним та належним доказуванням відповідачем правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.