Справа № 160/3256/22
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 червня 2022 року Справа № 160/3256/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеси О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
3. Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області понесену позивачем моральну шкоду внаслідок незаконних дій відповідача в сумі - 10 000 грн. (десять тисяч гривень);
4. Після винесення судом рішення по даній справі, стягнути з ГУ ДФС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір за подання цієї позовної заяви у розмірі - 992,40 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.04.2022 р. відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
В зазначеній ухвалі суд зобов`язав позивача надати до суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали: належним чином засвідчені копії для залучення до матеріалів справи інших документів та доказів, які мають значення для вирішення справи та не були надані разом з адміністративним позовом, якщо такі є, в т.ч. належним чином засвідчену копію трудової книжки ОСОБА_1 , довідку про застраховану особу за формою ОК-5.
Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі суд витребував докази у відповідача, а саме:
-належним чином засвідчені докази направлення та отримання позивачем оскаржуваної вимоги;
- витяг з інтегрованої картки ОСОБА_1 ;
- розрахунок недоїмки за вимогою №Ф-3192-0434 від 24.01.2022 р. з вказівкою періодів нарахування та нарахованих сум недоїмки за кожний період.
- інші докази та документи, які на думку відповідача мають значення для вирішення цієї справи.
09.05.2022 р. на адресу суду від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується із позовом та в задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що з 2017 року фізичні особи-підприємці, навіть у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або в окремому місяці звітного року, зобов`язані визначити базу нарахування єдиного внеску, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом №2464. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Починаючи з 01.01.2018 р., у зв`язку з внесеними змінами до Закону №2464 та з метою здійснення контролю за своєчасністю сплати єдиного внеску, податковим органом розроблено алгоритм автоматичного розрахунку нарахувань сум єдиного внеску. За даними інформаційної системи податкового органу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перебувала на обліку в Головному управління ДПС у Дніпропетровській області з 11.09.2014 р. по 13.05.2019 р. й обліковувалась на загальній системі оподаткування й була платником єдиного внеску. Стан платника: 11 - Припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті). З урахуванням особливостей форми діяльності ФОП, саме задля досягнення вказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Також у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04.12.2020 р. №440/2149/19 колегія судів зазначила, що особа, яка зареєстрована як самозайнята особа, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. Водночас, позивач не надає належних доказів (довідку ОК-5, ОК-7) про те, що за період нарахування боргу перебувала у трудових відносинах з роботодавцем, який, в свою чергу, сплачував за позивача єдиний внесок. Те, що роботодавець сплачував єдиний внесок за позивача, не звільняє останнього від обов`язку сплачувати єдиний внесок за себе як за ФОП.
25.05.2022 р. до суду надійшли від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області додаткові пояснення, в яких відповідач зазначив, що на момент формування спірної вимоги (24.01.2022 р.) в інтегрованій картці платника зі сплаті ЄСВ у ФОП ОСОБА_1 рахувалась заборгованість в сумі 21 030, 90 грн. При цьому, відповідач зауважив, що згідно із наданими позивачем до суду документами (зокрема, довідка форми ОК-5) остання у період 2017 року та в січні-лютому 2018 року не перебувала у трудових відносинах з роботодавцем, тому, як наслідок, єдиний внесок за позивача в означений період не сплачувався, а відтак нарахування на загальну суму 10 086, 12 грн. взагалі не підпадають під подвійне оподаткування.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 11.09.2014 р. по 13.05.2019 р. ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, про що свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Також з 11.09.2014 р. позивач була зареєстрована як платник страхових внесків за видом економічної діяльності - діяльність у сфері права (код КВЕД 69.10).
Згідно із наявною у матеріалах справи копії довідки позивач з 26.03.2018 р. по сьогоднішній день працює в Комунальному підприємстві теплових мереж «Криворіжтепломережа» на посаді юрисконсульта (наказ на прийом на роботу №27-К від 23.03.2018 р.).
Вказані відомості також підтверджуються наданою позивачем до суду копією трудової книжки серії НОМЕР_2 .
При цьому, зі змісту зазначеної трудової книжки також вбачається, що ОСОБА_1 у період з 17.03.2015 й до 26.03.2018 р. офіційно не була працевлаштована.
24.01.2022 р. Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-3192-0434, згідно з якою заборгованість позивача по сплаті єдиного внеску станом на 31.12.2021 р. становить 21 030, 90 грн.
Так, у наданому відзиві відповідач зазначив, що в період з 11.09.2014 р. по 13.05.2019 р. обліковувалась на загальній системі оподаткування та згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» ФОП ОСОБА_1 була платником єдиного внеску.
Спірна вимога за №Ф-3192-0434 від 24.01.2022 р. на суму 21 030, 90 грн включає в себе заборгованість за період з 2017 року по І-й квартал 2019 року:
- за 2017 рік в сумі 8448,00 грн., строк сплати до 09.02.2018 р.;
- за І-й квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., строк сплати до 19.04.2018 р.;
- за ІІ-й квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., строк сплати до 19.07.2018 р.;
- за ІІІ-ій квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., строк сплати до 19.10.2018 р.;
- за IV-й квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., строк сплати до 19.01.2019 р.;
- за І-й квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн., строк сплати до 19.04.2019 р.
Не погодившись із вищезазначеною вимогою, ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 р., який набрав чинності з 01.01.2011 р., зі змінами та доповненнями (далі - Закон №2464), визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 визначено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до зазначеної норми, позивач на момент виникнення спірних правовідносин був платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Так, у наданому відзиві відповідач зазначив, що в період з 11.09.2014 р. по 13.05.2019 р. обліковувалась на загальній системі оподаткування та згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464 ФОП ОСОБА_1 була платником єдиного внеску.
Спірна вимога за №Ф-3192-0434 від 24.01.2022 р. на суму 21 030, 90 грн включає в себе заборгованість за період з 2017 року по І-й квартал 2019 року:
- за 2017 рік в сумі 8448,00 грн., строк сплати до 09.02.2018 р.;
- за І-й квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., строк сплати до 19.04.2018 р.;
- за ІІ-й квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., строк сплати до 19.07.2018 р.;
- за ІІІ-ій квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., строк сплати до 19.10.2018 р.;
- за IV-й квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., строк сплати до 19.01.2019 р.;
- за І-й квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн., строк сплати до 19.04.2019 р.
При цьому, відповідно до положень п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 7 Закону №2464 (в редакції, до 2016 року включно) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06.12.2016 р. (далі - Закон №1774) внесено зміни до Закону №2464, які набули чинності з 01.01.2017 р., зокрема, щодо нарахування та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин прийняття оскаржуваної вимоги) встановлено, що єдиний соціальний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином з 01.01.2017 р. підлягав обов`язковій сплаті фізичними особами-підприємцями єдиний внесок незалежно від того, чи було отримано такою особою дохід (прибуток).
Як зазначалося вище спірна вимога на суму 21 030, 90 грн. включає в собі заборгованість, зокрема, за наступні періоди, а саме: за 2017 рік в сумі 8448, 00 грн., за І-й квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., за ІІ-й квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., за ІІІ-ій квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., за IV-й квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., за І-й квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн.
Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону №2464 визначено, що мінімальний страховий внесок - сума коштів, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати і розміру єдиного внеску на соціальне страхування, встановлених законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід).
Згідно з ч.5 ст.8 Закону № 2464 (тут і надалі в редакції зі змінами внесеними Законом України №1774 від 06.12.2016 р.) єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22 відсотки до визначеної бази нарахування єдиного внеску.
Отже, сума мінімального страхового внеску за місяць у 2017 році складала 704,00 грн., так як відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» №1801-VIII від 21.12.2016 р. розмір мінімальної заробітної плати складав 3200,00 грн. (3200 х 22 відсотки).
Сума мінімального страхового внеску за місяць у 2018 році складала 819, 06 грн., так як відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» №2246-VIII від 07.12.2018 р., розмір мінімальної заробітної плати складав 3723,00 грн. (3723 х 22 відсотки).
Сума мінімального страхового внеску за місяць у 2019 році складала 918,06 грн., так
як відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» №2629-VIII від 23.11.2018 р., розмір мінімальної заробітної плати складав 4173,00 грн (4173,00 х 22 відсотки).
Статтею 6 Закону №2464 визначені права та обов`язки платника єдиного внеску, зокрема, відповідно до пункту 1 та 4 частини 2 платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, а також подавати звітність у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства формують та подають самі за себе до органів доходів і зборів Звіт згідно з додатком 5 до цього Порядку (п. 10 розділу IV Порядку №435).
Відповідальним за правильність та достовірність заповнення Звіту є страхувальник (п. 16 розділу II Порядку №435).
Судом встановлено та сторонами не заперечується той факт, що позивач протягом усього часу перебування на обліку в податковому органі як платник єдиного внеску звітність не подавав, отже не виконував свої зобов`язання визначені законодавством.
За наведених обставин, згідно норм чинного законодавства, з набуттям чинності змін до Закону №2464 - з 01.01.2017 р., позивач повинна була сплачувати єдиний внесок у розмірі не менше мінімального страхового внеску, незалежно від того чи отримувала вона дохід від своєї підприємницької діяльності.
При цьому, відповідно до абзацу 1 пункту 1 частини 1 статті 7 Закону №2464 (в редакції, чинній з 01.01.2017 р.) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Водночас, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464 не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.
В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону України №2464 щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС (ДПС) і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція з приводу подібних правовідносин викладена у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.12.2019 р. у справі №440/2149/19.
Згідно записів у трудовій книжці, після прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06.12.2016 р., яким внесено зміни до Закону №2464, які набули чинності з 01.01.2017 р., зокрема щодо нарахування та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування, позивач перебував у трудових відносинах як найманий працівник, зокрема:
- 26.03.2018 р. позивач була прийнята на роботу до Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» на посаду юрисконсульт 2-ої категорії юридичного відділу підприємства;
- 25.08.2020 р. позивача переведено на посаду юрисконсульта 1-ої категорії юридичного відділу Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа».
При цьому, відомостей щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи на вказаному підприємстві трудова книжка позивача станом на дату її звернення до суду із позовом не містить.
Згідно даних довідки ОК-5, сформованої щодо позивача судом встановлено, що у 2017 році та по 25.03.2018 р. (включно) позивач не була працевлаштована, соціальний внесок не сплачувала.
Згідно із приписами ч. 8 ст. 9 Закону №2464 передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5 -1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.
У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону №2464 визначено, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом є недоїмкою.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 25 Закону №2464, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону №2464, податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з податковим органом, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.
У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС (далі ІТС) на суму боргу, що перевищує 10 гривень за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції.
Згідно з підпунктом 3 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до пункту 4 розділу VI Інструкції, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з ІТС за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Податковий орган веде реєстр виданих вимог про сплату боргу (недоїмки) за формою згідно з додатком 8 до цієї Інструкції.
При формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: перша частина - літера «Ю» (вимога до юридичної особи) або «Ф» (вимога до фізичної особи), друга частина - порядковий номер, третя частина - літера «У» (узгоджена вимога).
В третій частині літера «У» (інформація щодо узгодження вимоги) проставляється у разі надсилання: платнику узгодженої вимоги внаслідок процедури оскарження; вимоги до органів державної виконавчої служби або до органів Казначейства відповідно до цієї Інструкції.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.
Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику. При надсиланні вимоги платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення корінець вимоги залишається в органі доходів і зборів. При врученні вимоги платнику під підпис така вимога залишається у платника, а корінець вимоги, на якому платник проставляє свій підпис,- в органі доходів і зборів.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місце знаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.
У разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
На підставі вищевикладеного, сума єдиного внеску, яку повинна була сплатити позивач за періоди, коли не була офіційно працевлаштована становить 10 086, 12 грн., тобто за 2017 рік та за І-й квартал 2018 року.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Частиною 12 статті 9 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
При цьому, відповідно до ч. 16 ст. 25 Закону №2464, строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.
З аналізу вищенаведених норм права випливає, що позивач, як платник єдиного внеску, не будучи у вищезазначений період офіційно працевлаштованою, зобов`язана була своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, проте оскільки своєчасно цього не зробила, у відповідача виникло право на прийняття вимоги про сплату боргу.
При цьому, суд вважає, що реєстрація 13.05.2019 р. припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем не звільняє позивача від обов`язку зі сплати заборгованості з єдиного внеску, яка виникла раніше.
Враховуючи те, що відповідачем не доведений факт отримання позивачем доходу за ІІІ-ій і IV-й квартали 2018 року, за І-й квартал 2019 року, беручи до уваги, що єдиний соціальний внесок за позивача як найманого працівника сплачувався роботодавцями за період з 26.03.2018 р., враховуючи при цьому той факт, що позивач, маючи статус фізичної особи-підприємця, у 2017 році й до 25.03.2018 р. не була працевлаштована, соціальний внесок не сплачувала, суд дійшов до висновку про правомірність нарахування позивачу єдиного внеску за період 2017 рік та за І-й квартал 2018 року (тобто, до 26.03.2018 р. (дати офіційного працевлаштування позивача) на суму 10 944, 78 грн. й одночасно безпідставність нарахування позивачу ЄСВ за період ІІ-го, ІІІ-го, IV-го кварталів 2018 року та І-го кварталу 2019 року на загальну суму 10 086, 12 грн.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у відповідача були відсутні підстави для здійснення нарахування відносно ОСОБА_1 згідно спірної вимоги ГУ ДПС у Дніпропетровській області № Ф-3192-0434 від 24.01.2022 р. ЄСВ у розмірі 10 944, 78 грн. за період з 26.03.2018 р.
Таким чином, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
Згідно із приписами статті 71 ПК України, інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів - комплекс заходів, що координується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.
У статті 72 ПК України визначено, що для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла: від платників податків та податкових агентів, зокрема інформація: що міститься в податкових деклараціях, розрахунках, звітах про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, інших звітних документах; що міститься у наданих великими платниками податків в електронній формі копіях документів з обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування (податкових зобов`язань), первинних документах, які ведуться в електронній формі, регістрах бухгалтерського обліку, фінансовій звітності, інших документах, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів; про фінансово - господарські операції платників податків; про застосування реєстраторів розрахункових операцій; від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та Національного банку України, від банків, інших фінансових установ - інформація про наявність та рух коштів на рахунках платника податків;. від органів влади інших держав, міжнародних організацій або нерезидентів; за наслідками податкового контролю; для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності також використовується інша інформація, оприлюднена як така, що підлягає оприлюдненню відповідно до законодавства та/або добровільно чи за запитом надана контролюючому органу в установленому законом порядку.
Відповідно до ст. 74 ПК України, податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, зберігається в базах даних Інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику. Внесення інформації до баз даних Інформаційних систем та її опрацювання здійснюються контролюючими органами.
Оперативний облік податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюється відповідно до Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Порядок), який затверджено наказом Міністерством фінансів України 12 січня 2021 року № 5.
Так, приписами пункту 2 частини 1 розділу 6 Порядку встановлено, що первинними документами, на підставі яких в ІКП здійснюється погашення (зменшення) суми податкового боргу (заборгованості зі сплати платежів до бюджетів) та заборгованості зі сплати єдиного внеску в т.ч. є рішення суду про вирішення питання по суті (скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання та пені/суми єдиного внеску за результатами судового оскарження), яке набрало законної сили.
Оскільки суд, з підстав викладених вище, дійшов висновку про безпідставність нарахування відповідачем суми єдиного внеску в розмірі 10 944, 78 грн., що визначена у вимозі Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-3192-0434 від 24.01.2022 р., вказана сума має бути відкорегована шляхом вилучення з облікової картки.
Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною 2 статті 1167 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала.
Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.
Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
З урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, до застосування підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України.
У постанові пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» зазначено, що при поданні позовів про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Необхідно зауважити, що на цей час в Україні відсутня офіційна методика щодо розрахунку розміру суми завданої моральної шкоди.
Позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди тим, що нарахування та винесення відповідачем по даній справі повторно неіснуючої заборгованості зі сплати ЄСВ, та винесення в зв`язку з цим незаконного повідомлення-рішення, даними діями, відповідач повторно спричиняє порушення прав позивача та змушує її здійснювати дії, які забирають вагомий проміжок часу, оскільки дії відповідача призводять до моральних переживань і страждань з боку позивача, так як остання вимушена захищати власні порушені права у судовому порядку з 2019 року.
Тому завдану відповідачем моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 10 000,00 грн.
При цьому, на підтвердження вказаних вище фактів позивач не надає жодних доказів.
У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає безпідставним та необґрунтованим розрахунок суми моральної шкоди, вимога про відшкодування моральної шкоди на користь позивача не підтверджена належними доказами, а тому задоволенню не підлягає.
Інші доводи сторін не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст. 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.1 і ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У відповідності до приписів статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень рішення якого оскаржується, належним чином не доведено правомірність прийняття спірної вимоги у сумі 10 944, 78 грн., тоді як позивачем не спростовано відсутність у останнього обов`язку сплатити ЄСВ у розмірі 10 086, 12 грн.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки оскаржувана вимога підлягає скасуванню в частині 10 086, 12 грн., то судовий збір, який підлягає відшкодуванню позивачу становить 475, 96 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 72, 77, 241, 243-246, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3192-0434 від 24.01.2022 р. в розмірі 10 086 (десять тисяч вісімдесят шість) грн. 12 коп.
Зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області здійснити коригування даних в інтегрованій картці ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) «Єдиний соціальний внесок, що сплачується фізичними особами підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування, та особами, які провадять незалежну професійну діяльність» шляхом виключення самостійно нарахованої Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області заборгованості в сумі 10 086 (десять тисяч вісімдесят шість) грн. 12 коп.
В іншій частині позовних вимог, - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ ВП 44118658) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 475 (чотириста сімдесят п`ять) грн. 96 коп.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 13.06.2022 р.

Суддя О.М. Неклеса