Справа № 640/18319/20
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

при секретарі Хмарській К.І.

за участю:

представників відповідача: Рудак О.В., Горелик Р.Н., Синюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Полтавської обласної прокуратури на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Полтавської обласної прокуратури, Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів Офісу Генерального прокурора, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, Полтавської обласної прокуратури, Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів Офісу Генерального прокурора (далі по тексту - відповідачі) в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів Офісу Генерального прокурора від 09.07.2020 №138дп-20 «Про накладення на начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та на прокурора Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення», яким притягнуто начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та прокурора Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та накладено на них дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури;

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Полтавської області від 03.08.2020 року №546к, яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області та з органів прокуратури Полтавської області за вчинення одноразового грубого порушення правил прокурорської етики та дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури з 03.08.2020;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області, або іншій рівнозначній посаді;

- стягнути з Прокуратури Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 03.08.2020 по дату ухвалення рішення у справі.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року зазначений позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів Офісу Генерального прокурора від 09.07.2020 року №138 дп-20 «Про накладення на начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та на прокурора Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення» в частині притягнення начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з посади в органах прокуратури.

Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Полтавської області від 03.08.2020 №546к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області та з органів прокуратури Полтавської області за вчинення одноразового грубого порушення правил прокурорської етики та дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури з 03.08.2020.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області, або іншій рівнозначній посаді з 04.08.2020 року.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на посаді, або іншій рівнозначній посаді, допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Офіс Генерального прокурора та Полтавська обласна прокуратура подали апеляційні скарги, в яких просили суд скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову повністю.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційних скарг Офісу Генерального прокурора та Полтавської обласної прокуратури на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідачів, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення - змінити, виходячи з наступного.

Згідно із п.4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури, починаючи з червня 1997 року на посаді помічника прокурора Семенівського району Полтавської області (стажист).

На підставі наказу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області від 13.04.2016 року №42 радника юстиції ОСОБА_1 призначено начальником Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області, в порядку переведення з Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області, на підставі пункту 5 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Згодом, до прокуратури Полтавської області надійшов лист прокурора другого відділу процесуального керівництва управління наглядової діяльності Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України Кравчука М. від 27.09.2019 №25/1/2-35135-19, з якого з`ясовано, що Генеральною інспекцією здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0001281 від 14.08.2019 року за підозрою начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та прокурора вказаного відділу місцевої прокуратури ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Наказом Прокуратури Полтавської області від 27.09.2019 року №147 призначено службове розслідування за фактом вчинення начальником Хорольсокого відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та прокурором Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.

28.11.2019 року виконувачем обов`язки прокурора Полтавської області скеровано дисциплінарну скаргу №11-1956-19 до Третьої кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів про вчинення прокурором дисциплінарного проступку, в якій останній просив притягнути начальника Хорольсокого відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та прокурора Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та накласти на них дисциплінарне стягнення.

На підставі рішення Третьої кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг від 26.12.2019 року №11/2-1724дс-207дп-19 відкрито дисциплінарне провадження стосовно начальника Хорольсокого відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та прокурора Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 .

За наслідками проведеного дисциплінарного провадження, членами кадрової комісії Офісу Генерального прокурора прийнято рішення від 09.07.2020 року №138дп-20 про притягнення начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та прокурора Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та накладення на них дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури (далі по тексту - оскаржуване рішення № 1)(Т.3 а.с.137-152).

На підставі рішення кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів від 09.07.2020 №138дп-20, керуючись пунктом 3 частини першої статті 11, пунктом 2 частини другої статті 41, пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про прокуратуру», пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» наказом прокурора Полтавської області від 03.08.2020 року №546к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області та з органів прокуратури Полтавської області за вчинення одноразового грубого порушення правил прокурорської етики та дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури з 03.08.2020 року (далі по тексту - оскаржуване рішення № 2)(Т.3 а.с.160).

На думку позивача, під час притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення з органів прокуратури, працівниками та керівництвом прокуратури Полтавської області, Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора), які входили до складу комісії прокуратури області щодо проведення службового розслідування, Третьої кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг Генеральної прокуратури України та чинної Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг Офісу Генерального прокурора, допущені істотні порушення норм матеріального та процесуального права при призначенні службового розслідування, його проведенні, ініціюванні дисциплінарного провадження, формуванні та діяльності кадрових комісій з розгляду дисциплінарних скарг, забезпеченні основоположних прав прокурорів, які притягуються до дисциплінарної відповідальності, видачі наказу про звільнення, що в сукупності вказує на упередженість та необ`єктивність представників прокуратури Полтавської області та Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора), що призвело до винесення протиправного рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення вказаних прокурорів з органів прокуратури та видання відповідного наказу.

Зазначене стало підставою звернення позивачки до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав, свобод та інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.

Колегія суддів апеляційної інстанції частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, проте вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, оскільки рішення суду першої інстанції є незаконним в частині поновлення ОСОБА_1 на будь-якій рівнозначній посаді, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року» № 475/97-ВР, який набрав чинності з 11.09.1997 року, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналася на підставі Указу Президії Верховної ради Української РСР від 14.04.1986 року № 2077-ХІІ та яка набрала чинності для України з 13.06.1986 року (далі - Віденська конвенція), закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідно до статті 27 цієї Конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2009 року № 1906-IV міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення актів національного законодавства.

За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 3 КАС України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи, керується принципом верховенством права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Порядок дисциплінарного провадження щодо прокурора врегульовано Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Згідно зі статті 43 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав:

1) невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків;

2) необґрунтоване зволікання з розглядом звернення;

3) розголошення таємниці, що охороняється законом, яка стала відомою прокуророві під час виконання повноважень;

4) порушення встановленого законом порядку подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру;

5) вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури;

6) систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики;

7) порушення правил внутрішнього службового розпорядку;

8) втручання чи будь-який інший вплив прокурора у випадках чи порядку, не передбачених законодавством, у службову діяльність іншого прокурора, службових, посадових осіб чи суддів, у тому числі шляхом публічних висловлювань стосовно їх рішень, дій чи бездіяльності, за відсутності при цьому ознак адміністративного чи кримінального правопорушення;

9) публічне висловлювання, яке є порушенням презумпції невинуватості.

На підставі частини першої статті 44 вказаного Закону дисциплінарне провадження здійснюється Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів.

Відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України «Про прокуратуру» дисциплінарне провадження - це процедура розгляду Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів дисциплінарної скарги, в якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.

Право на звернення до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів із дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі такі факти. Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів розміщує на своєму веб-сайті рекомендований зразок дисциплінарної скарги.

Частинами 4 та 10 статті 46 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що після відкриття дисциплінарного провадження член Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів проводить перевірку в межах обставин, повідомлених у дисциплінарній скарзі. У разі виявлення під час перевірки інших обставин, що можуть бути підставою для притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності, інформація про це включається у висновок члена Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів за результатами перевірки.

Член Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів за результатами перевірки готує висновок, який повинен містити інформацію про наявність чи відсутність дисциплінарного проступку прокурора та виклад обставин, якими це підтверджується. Якщо за результатами перевірки член Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів встановив наявність дисциплінарного проступку, у висновку додатково зазначається характер проступку, його наслідки, відомості про особу прокурора, ступінь його вини, інші обставини, що мають значення для прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення, а також пропозиція члена Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів щодо конкретного виду дисциплінарного стягнення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів дисциплінарного провадження №1724дс-19, в.о. прокурора Полтавської області подано до голови третьої кадрової комісії з розгляду дисиплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів дисциплінарну скаргу про вчинення начальником Хорольсокого відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та прокурором Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 дисциплінарного проступку.

Рішенням Третьої кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг від 26.12.2019 року №11/2-1724дс-207дп-19 відкрито дисциплінарне провадження стосовно начальника Хорольсокого відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та прокурора Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 .

У зв`язку із набранням чинності, починаючи з 25.09.2019 року, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ до 01.09.2021 зупинено дію положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014, що регламентували роботу відповідного органу, який здійснює дисциплінарне провадження (КДКП).

Підпунктом 2 пункту 21 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ передбачено, голова та члени кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів вважаються звільненими з посади, а їх повноваження - достроково припиненими.

Відповідно до підпункту 7 пункту 22 розділу II Закону № 113-ІХ тимчасово, до 01.09.2021, в Офісі Генерального прокурора, у кожній обласній прокуратурі утворюються відповідні кадрові комісії як органи для забезпечення, у тому числі розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів.

Генеральний прокурор визначає перелік, склад і порядок роботи кадрових комісій Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур; порядок розгляду кадровою комісією скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та процедуру здійснення дисциплінарного провадження; порядок прийняття кадровою комісією рішення за результатами дисциплінарного провадження і за наявності підстав, передбачених Законом, про накладення на прокурора Офісу Генерального прокурора, обласної та окружної прокуратури дисциплінарного стягнення або про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора.

Наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 року № 233 затверджено Порядок роботи кадрових комісій, згідно з пунктом 2 якого комісії забезпечують розгляд дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів (надалі - Порядок № 233).

Наказом Генерального прокурора від 04.11.2019 року №266 затверджено Порядок розгляду кадровою комісією скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку, здійснення дисциплінарного провадження та прийняття рішення за результатами дисциплінарного провадження (далі - Порядок №266) та наказом Генерального прокурора від 04.11.2019 № 267 утворено третю кадрову комісію з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів.

Згідно з наказом Генерального прокурора від 23.12.2019 року №351, починаючи з 2 січня 2020 року розпочав роботу Офіс Генерального прокурора.

У зв`язку з цим, відповідно до наказу Генерального прокурора від 28.12.2019 № 365, наказ Генерального прокурора від 04.11.2019 № 267 «Про створення третьої кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів» втратив чинність.

Наказом Генерального прокурора від 09.01.2020 року №9 створено кадрову комісію з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів (далі по тексту - кадрова комісія).

Відповідно до вищевказаного наказу, кадрова комісія забезпечує розгляд дисциплінарних скарг про вчинення дисциплінарних проступків прокурорами Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, обласних (регіональних) прокуратур, окружних (місцевих) прокуратур, військових прокуратур, а також здійснення щодо них дисциплінарного провадження.

У своїй діяльності кадрова комісія керується Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру», Законом № 113-ІХ, Порядком № 266 та іншими нормативно-правовими актами.

Положеннями Закону України «Про прокуратуру» (підпункт 8 пункту 22 розділу II Закону № 113-ІХ) та Порядку роботи кадрових комісій (пункт 4) встановлено виключне право Генерального прокурора на затвердження складу кадрової комісії.

Так, до складу кадрової комісії, затвердженої наказом Генерального прокурора від 09.01.2020 № 9, було включено сім членів, із яких шість прокурорів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та один - державний службовець ОСОБА_9 .

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що доводи позивача про те, що сформований склад кадрових комісій з розгляду дисциплінарних скарг з працівників Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) нівелює право осіб, які притягуються до дисциплінарної відповідальності, на об`єктивний та неупереджений розгляд дисциплінарної скарги, є необгрунтованими та грунтуються виключно на суб`єктивних твердженнях, адже Порядок роботи кадрових комісій не містить норм імперативного характеру щодо залучення інших осіб, крім працівників Офісу Генерального прокурора, на участь у кадровій комісії.

При цьому, Генеральний прокурор наділений дискреційними повноваженнями на власний розсуд у рамках закону визначати склад кадрової комісії.

Крім того, вказані посилання не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки не є предметом спору у даній справі та не оскаржується позивачем, а тому посилання останньої на незаконність таких нормативно-правових актів є безпіставними.

Пунктом 1 розділу І Порядку №266 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що цим Порядком визначається процедура розгляду кадровою комісією скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку, звернень щодо неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, встановлених для відповідної адміністративної посади, здійснення дисциплінарного провадження, прийняття рішення за результатами дисциплінарного провадження, і за наявності підстав, передбачених Законом, про накладення на прокурорів прокуратур дисциплінарного стягнення або прийняття рішення про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора.

Розгляд звернень щодо неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, встановлених для відповідної адміністративної посади, здійснюється в порядку, передбаченому для здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурора з дотриманням гарантій особи відносно повідомлень, отримання копій документів, які стали підставою для перевірки, участі у засіданні та залучення представника, надання пояснень, висловлення заперечень, клопотань та відводів, отримання копії відповідного рішення та прав, передбачених пунктом 11 розділу III Порядку № 266.

Пунктом 8 розділу І Порядку № 266 передбачено, що право на звернення до кадрової комісії із дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку має кожен, кому відомі факти, які можуть бути підставою для відкриття дисциплінарного провадження. Рекомендований зразок дисциплінарної скарги передбачений у додатку до цього Порядку.

Як вірно встановлено судом первої інстанції, дисциплінарне провадження відносно ОСОБА_1 ініційовано в.о. прокурора Полтавської області, який звернувся 28.11.2019 року до Голови третьої кадрової комісії з розгляду дисиплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів із дисциплінарною скаргою №11-1956-19 про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.

У свою чергу, пунктом 8 Розділу І Порядку №266 встановлено право на звернення до кадрової комісії із дисциплінарною скаргою про вчинення прокурором дисциплінарного проступку кожному, кому відомі факти, які можуть бути підставою для відкриття дисциплінарного провадження, відповідно, в.о. прокурора Полтавської області був наділений правом щодо звернення до дисциплінарної комісії із відповідною скаргою про вчинення дисциплінарного проступку начальником Хорольсокого відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 .

Щодо реєстрації нормативно-правових актів, якими регламентовано створення та діяльність кадрових комісій, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що на підставі підпункту 5 пункту 21 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX до статті 9 Закону України «Про прокуратуру» внесено зміни та виключено норми, відповідно до яких встановлювалася обов`язковість державної реєстрації Міністерством юстиції України наказів Генерального прокурора нормативно-правового змісту.

З огляду на що, накази Генерального прокурора від 17.10.2019 року №233 та від 04.11.2019 року №266 в Міністерстві юстиції України не реєструвалися та на момент розгляду даної справи були чинними.

Щодо доводів позивачки про те, що програмне забезпечення, яке використовується Кадровою комісією з розгляду дисциплінарних скарг, не є сертифікованим на території України на відповідність його технічних умов, суд зазначає, що вони не заслуговують на уваги, оскільки це є виключно суб`єктивною оцінкою позивачки та не підтверджено належними та допустимими доказами у справі, а також ніяким чином не вплинуло на результат прийнято оскаржуваних рішення та наказу.

Згідно з пунктом 10 розділу І Порядку №266 для вирішення питання щодо відкриття дисциплінарного провадження діє автоматизована система розподілу дисциплінарних скарг.

Підпунктом 1 пункту 4.3.2 Положення про Департамент кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора, затвердженого наказом Генерального прокурора від 25 вересня 2020 року № 462, передбачено, що відділ підготовки матеріалів щодо дисциплінарної відповідальності та звільнення прокурорів з посад управління забезпечення діяльності кадрової комісії з розгляду дисциплінарної відповідальності та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів здійснює реєстрацію дисциплінарних скарг, звернень щодо неналежного виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, встановлених для відповідної адміністративної посади, та за допомогою автоматизованої системи визначає члена кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів для вирішення питання про відкриття дисциплінарного провадження.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно з дисциплінарною скаргою №1724дс-19 слідчим відділом Пешого управління організації досудових розслідувань Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні від 14.08.2019 №0001281 за фактом вчинення начальником Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та прокурором Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України.

З висновку про наявність дисциплінарного проступку прокурора від 18.02.2020 №07-40дс-131дп-20 вбачається, що відповідно до повідомлення про підозру ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України вбачається, що 26.09.2019, будучи службовими особами, які займають відповідальне становище, обіймаючи посаду начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області та прокурора Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області, діючи умисно, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій, за попередньою змовою, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_10 неправомірну вигоду у вигляді 5 000 доларів СІЛА для себе та ОСОБА_1 , за зміну кваліфікації кримінального правопорушення на менш тяжку статтю КК України та можливість у подальшому укласти угоду про визнання винуватості із процесуальним прокурором у кримінальному провадженні №000038 від 22.01.2019.

Разом з тим, ОСОБА_1 пояснила, що будь-яких процесуальних дій у рамках цього крмінального провадження особисто нею не здійснювалось, лише надавалися письмові вказівки слідчому. Щодо повідомленої їй підозри зазначила, що вказана підозра є безпідставною, так само як і безпідставне затримання її у порядку статті 208 КПК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, начальник Харольського відділу Лубенської місцевої/окружної прокуратури Мазур В.І., під час розгляду дисциплінарної скарги повідомила про те, що протягом певного часу вона була прокурором групи прокурорів - процесуальних керівників у кримінальному провадженні №000038 від 22.01.2019 за підозрою ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Як зазначила позивачка, у подальшому, спілкування з ОСОБА_10 зводилося виключно до необхідності ознайомлення підозрюваного та його захисника з матеріалами кримінального провадження №0000038, в порядку статті 290 КПК України, а також отримання ним та його захисником обвинувального акта у кримінальному провадженні, оскільки вказані особи, незважаючи на неодноразові виклики, відмовлялися прибути до прокуратури та отримати вказані процесуальні документи. З цього приводу навіть була постановлена ухвала слідчим суддею Хорольського районного суду про обмеження у часі для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження ОСОБА_10 та його захисника.

В матеріалах дисциплінарного провадження №1724дс-19 містяться письмові пояснення ОСОБА_10 від 15.11.2019, адресовані Генеральному прокурору України ОСОБА_11 щодо факту вчинення начальником Хорольсокого відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та прокурором Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Дослідивши матеріали справи та матеріали службового розслідування (провадження) №1724дс-19, за наслідками проведення якого відповідачами прийнято оскаржувані рішення та наказ, яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області та з органів прокуратури Полтавської області за вчинення одноразового грубого порушення правил прокурорської етики та дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури з 03.08.2020 року, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що вказані матеріали не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку.

Так, в матеріалах службового розслідування №1724дс-19, крім пояснень ОСОБА_10 від 15.11.2019 щодо факту вчинення начальником Хорольсокого відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та прокурором Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, інших доказів, які були зібрані під час службового розслідування, за наслідками якого прийнято оскаржувані рішення та наказ, немає.

У свою чергу, приймаючи оскаржувані рішення від 09.07.2020 №138дп-20 та наказ від 03.08.2020 №546к, відповідачами фактично було взято до уваги ті докази, які були зібрані під час кримінального провадження.

При цьому, пояснення ОСОБА_10 від 15.11.2019 не можуть свідчити про наявність дисциплінарного проступку зі сторони ОСОБА_1 , адже, як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_10 був підозрюваним у кримінальному провадженні №0000038, в рамках якого ОСОБА_1 здійснювала процесуальне керівництво прокурорів.

Тобто, ОСОБА_1 та ОСОБА_10 в рамках кримінального провадження №0000038 мали різний правовий статус, що, в свою чергу, в подальшому могло призвести до таких дій зі сторони підозрюваного шляхом звернення до відповідних органів щодо факту вимагання неправомірної вигоди.

Таким чином, за умови встановлення у висновку службового розслідування лише фактичних обставин кримінального правопорушення, які містяться у письмовому повідомленні про підозру, вказані обставини є підставою для звільнення позивача лише за умови наявності вироку суду в межах розгляду кримінального провадження, між тим, відповідачами такий вирок, як належний доказ, надано не було ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Правова оцінка правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності повинна перевірятися судами насамперед в тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією України та законами України, чи дійсно у діях особи є встановлені законом підстави для застосування до нього дисциплінарного стягнення, чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим особою діянням.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що повідомлення про підозру є тільки формальним/офіційним припущенням органу/посадової особи, який/яка проводить досудове розслідування, про те, що конкретна особа причетна до злочину. Таке припущення ґрунтується на неостаточних (неповних) результатах досудового розслідування і кримінально-правова кваліфікація поставленого їй за провину діяння може бути змінена. З часу оголошення цієї підозри особа набуває статусу підозрюваного, однак її вину у вчиненні злочину ще потрібно довести, принаймні на цій стадії кримінального провадження твердити про її винуватість як доведений факт не можна.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №802/1767/17-а.

Отже, у рішенні Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів Офісу Генерального прокурора від 09.07.2020 року №138дп-20 «Про накладення на начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та на прокурора Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення», яким притягнуто начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та прокурора Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та накладено на них дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури відповідачами не встановлено належним чином, зокрема, склад дисциплінарного проступку позивачи, з урахуванням належних та допустимих доказів у розумінні КАС України.

Відсутність у рішенні, прийнятому за наслідками службового розслідування, інших мотивів, крім тих, які були зібрані під час кримінального провадження, не може свідчити про його правомірність.

Враховуючи вищевикладені висновки суду, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів Офісу Генерального прокурора від 09.07.2020 року №138 дп-20 «Про накладення на начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 та на прокурора Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення» в частині притягнення начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з посади в органах прокуратури, тобто в межах позовних вимог.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Кадрової комісії з розгляду дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів Офісу Генерального прокурора від 09.07.2020 №138 дп-20 відносно ОСОБА_2 , колегія суддів апеляційної інстанції не надає оцінку, оскільки ОСОБА_2 не має статусу позивача у цій справі, а питання щодо вирішення правомірності прийняття рішень відносно нього мають вирішуватись в рамках розгляду іншої адміністративної справи.

Враховуючи встановлену протиправність рішення від 09.07.2020 року №138 дп-20 в частині ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції доходить висновку про визнання протиправним та скасування наказу прокурора Полтавської області від 03.08.2020 року №546к, яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області та з органів прокуратури Полтавської області за вчинення одноразового грубого порушення правил прокурорської етики та дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури з 03.08.2020, як похідної позовної вимоги.

Щодо поновлення позивача на посаді, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Отже, з викладених норм Конституції України убачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме, у разі введення воєнного або надзвичайного стану.

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням встановленого законом порядку, єдиним можливим рішенням суду є поновлення такого працівника на займаній посади.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що для відновлення порушеного права позивачки та належного захисту законних прав та інтересів останньої, є необхідним зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області, починаючи з 04.08.2020 року.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про протиправність оскаржуваного наказу, відповідно до норм чинного законодавства.

Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відновлення прав позивача має відбутися шляхом поновлення останньої на іншій рівнозначній посаді, адже зазначене питання ще не вирішувалося апелянтом, відповідно до встановленого законодавством порядку.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

З огляду на вищевказані обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що права позивачки підлягають захисту шляхом поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Хорольського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області, починаючи з 04.08.2020 року, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині, з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянтів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційні скарги частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Полтавської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року - змінити.

Виключити з абзацу 4 резолютивної частини «або іншій рівнозначній посаді».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 08.06.2022 року