Справа № 600/6113/21-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2022-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2022 року м. Чернівці Справа № 600/6113/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, другий відповідач Управління Пенсійного фонду України у м. Кіровське Донецької області про стягнення заробітної плати.

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить: стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 10090,11 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що у період з 1992 року по 2016 рік працювала на різних посадах в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Кіровське (на даний час м. Хрестівка) Донецької області. Станом на момент звернення до суду з цією заявою відповідач не здійснив виплату нарахованої заробітної плати за період з жовтня по грудень 2014 року у сумі 10090,11 грн.

На думку позивача, існування заборгованості у сумі 10090,11 грн підтверджується довiдкою Управління пенсійного фонду України у м. Кіровське Донецької області № 5521/07-71 вiд 28.11.2014 року, а також формою ОК-5 реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З огляду на викладене позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На підставі поданого позову, судом відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ст. ст. 257 - 262 КАС України без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, не погоджуючись із позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказував, що позивач не перебував у трудових відносинах з Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Донецької області.

Фактично позивач перебував в трудових відносинах з управлінням Пенсійного фонду України у м. Кіровське в період з 1992 року по 28.11.2014 року (дата звільнення всіх працівників управлінням Пенсійного фонду України у м. Кіровське).

Відповідач також зазначав, що управління Пенсійного фонду України у м. Кіровське не здійснює свої функції, не ліквідоване, не перебуває в стані припинення або організації. Діяльність управління не здійснюється у зв`язку відсутністю організаційних та технічних умов, необхідних для його функціонування. Посадові особи управління звільнені. Керівний склад територіального управління на сьогодні відсутній.

З огляду на наведене, відповідач вважає, що відсутні підстави для стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати.

Ухвалою суду від 30.12.2021 витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області письмові докази по справі.

Ухвалою суду від 07.02.2022 залучено до участі у справі як другого відповідача Управління Пенсійного фонду України у м. Кіровське Донецької області.

Ухвалою суду від 07.02.2022 витребувати з Управління Пенсійного фонду України у м. Кіровське Донецької області письмові додаткові докази по справі.

Ухвали від 07.02.2022 направлено на адресу другого відповідача Управління Пенсійного фонду України у м. Кіровське Донецької області рекомендованим поштовим відправленням, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно відстеження поштового відправлення на сайт Укрпошта, адресоване Управлінню Пенсійного фонду України у м. Кіровське Донецької області вручено 21.02.2022.

Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровське Донецької області (другий відповідач) відзив та витребувані по справі докази до суду не надало, причини невиконання вимог ухвали від 07.02.2022 суд не повідомило.

Ухвалою суду від 10.06.2022 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

З`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

28.10.2016 позивач взята на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою Департаменту праві та соціального захисту населення Чернівецької міської ради від 28.10.2016 № .

У період з 1992 року по 2016 рік позивач працював на різних посадах в органах Пенсійного фонду України, що підтверджується відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про застраховану особу», форми ОК-5.

Згідно записів зроблених в трудовій книжцi серії № БТ-1 №1533393, 01.07.1994 року позивач прийняла присягу державного службовця.

У 2014 році позивач працював на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровське Донецької області. Зазначене підтверджується записами у трудовій книжцi серії № БТ-1 №1533393 та відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

28.11.2014 року Управлінням Пенсійного фонду України в м. Кіровське Донецької області видано позивачу довідку № 5521/07-71 про заборгованість по заробітній платі, за підписом в.о. начальника Сариєва Е.А. та головного бухгалтера Ржепявська Н.О.

Згідно вказаної довідки, позивач працювала станом на 28.11.2014 року в управлінні Пенсійного фонду України у м. Кіровське на посаді начальника управління. Нарахування індексації Малишевій Т.Г. проводилося відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (зi змінами та доповненнями). Базовий місяць для нарахування індексації березень 2013 року. Фіксована сума індексації склала 374,29 грн.

Заробітна плата станом на 28.11.2014 року становить: оклад - 1460,00 грн; доплата за ранг 90,00 грн; доплата за вислугу років (30%) 465,00 грн.; надбавка за високі досягнення у праці (50%) - 1007,50 грн. Заборгованість по заробiтнiй платі станом на 01.12.2014 складає 10090,11 грн, в т. ч: за жовтень 2014 року 1597,18 грн та за листопад 2014 року 8492,93 грн. Заборгованість по лікарняному листу за рахунок фонду соціального страхування складає 880,58 грн.

Оскільки відповідачем не здійснено виплату заробітної плати за період з жовтня по грудень 2014 року у сумі 10090,11 грн, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс Законів про працю України (ст. 1, далі - КЗпП України).

За приписами ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ч. 3 ст. 94 КЗпП України).

Закон України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР) визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Статтею 1 Закону № 108/95-ВР встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Крім того, ч. 1, 2 ст. 50 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року № 889-VIII встановлено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з: посадового окладу; надбавки за вислугу років; надбавки за ранг державного службовця; премії (у разі встановлення).

Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначив, що Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч.1 ст. 94 КЗпП України і ч. 1 ст. 1 Закону № 108/95-ВР, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх.

При цьому, право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат.

Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Стаття 115 КЗпП України встановлює, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 року за заявою N 38667/06 у справі "Будченко проти України" наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 39). А у рішенні від 10.03.2011 року у справі "Сук проти України" (заява N 10972/05) - вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункт 23).

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Кечко проти України" зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Так само, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 17.03.2004 року № 7-рп/2004, від 01.12.2004 року № 20-рп/2004, від 09.07.2007 року № 6-рп/2007).

Зокрема, у Рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Відповідно до абз. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

На підтвердження заборгованості по заробітній платі у розмірі 10090,11 грн, позивач подала до суду довідку Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровське Донецької області від 28.11.2014 №5521/07-71

Дослідженням довідки виданої Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровське Донецької області від 28.11.2014 №5521/07-71 встановлено, що позивач працювала станом на 28.11.2014 року в управлінні Пенсійного фонду України у м. Кіровське на посаді начальника управління. Заробітна плата станом на 28.11.2014 року становить: оклад - 1460,00 грн; доплата за ранг 90,00 грн; доплата за вислугу років (30%) 465,00 грн.; надбавка за високі досягнення у праці (50%) - 1007,50 грн. Заборгованість по заробітній платі станом на 01.12.2014 складає 10090,11 грн, в т. ч: за жовтень 2014 року 1597,18 грн та за листопад 2014 року 8492,93 грн. Заборгованість по лікарняному листу за рахунок фонду соціального страхування складає 880,58 грн.

Із змісту довідки також видно, що у жовтні 2014 року позивачу нараховано 3549,00 грн, утримано із заробітної плати 751,86 грн, отримано аванс у сумі 1200,00 грн, невиплачено заробітної плати у сумі 1597,18 грн. У листопаді 2014 року позивачу нараховано 10775,78 грн, утримано із заробітної плати 2282,85 грн, отримано аванс у сумі 0,00 грн, невиплачено заробітної плати у сумі 8492,93 грн.

Дослідженням відомостей з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про застраховану особу», форми ОК-5 встановлено, що в жовтні 2014 року Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровське Донецької області (), як роботодавець, визначив позивачу суму заробітку для нарахування пенсії у сумі 3549,04 грн, однак сплату страхових внесків не здійснив. У листопаді 2014 року Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровське Донецької області, як роботодавець, визначив позивачу суму заробітку для нарахування пенсії у сумі 6868,61 грн, однак сплату страхових внесків не здійснив.

Таким чином, Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровське Донецької області, як роботодавець, за жовтень листопад 2014 року позивачу нарахувало, але не виплатило заробітну плату у розмірі 10090,11 грн.

Встановивши факт не виплати другим відповідачем заробітної плати позивачу за жовтень листопад 2014 року, суд на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку про те, що другим відповідачем порушено конституційне право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на його користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 10090,11 грн, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року № 280 (далі - Положення № 280) визначено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 7 Положення № 280 Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року № 28-2 зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 року за № 40/26485, затверджено Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - Положення № 28-2),

Відповідно до п. 1 Положення № 28-2 Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головне управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Пунктом 12 Положення № 28-2 встановлено, що управління є самостійною юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, кошторис видатків, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Аналізуючи наведені положення, суд приходить до висновку, що Управління Пенсійного фонду України у м. Кіровське Донецької області є самостійною юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, кошторис видатків, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Управління Пенсійного фонду України у м. Кіровське Донецької області зареєстровано 28.11.1994 року та знаходиться за адресою: 84406, Донецька область, м. Красний Лиман (П), вул. Фрунзе, буд. 15.

У відзиві відповідач зазначав, що Управління Пенсійного фонду України у м. Кіровське Донецької області не ліквідоване, не перебуває в стані припинення або реорганізації. Управління Пенсійного фонду України у м. Кіровське Донецької області не здійснює діяльність у зв`язку відсутністю організаційних та технічних умов, необхідних для його функціонування. Посадові особи управління звільнені. Керівний склад територіального управління на сьогодні - відсутній.

Згідно ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України підставою переходу майна, прав та обов`язків від однієї юридичної особи до іншої є реорганізація юридичних осіб (злиття, приєднання, поділу, перетворення).

Статтею 21 Закону України вiд 17.03.2011 року № 3166-VI Про центральні органи виконавчої влади встановлено, що територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються, реорганізуються та лiквiдуються у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України від 09.10.2020 року № 925 (далі - Постанова № 925) передбачено проведення реорганізації деяких територіальних органів Пенсійного фонду України в Донецькій та Луганській областях шляхом приєднання до Головних управлінь Пенсійного фонду України в Донецькій та Луганській областях за переліком згідно з додатком.

Із змісту Переліку територіальних органів Пенсійного фонду України, які реорганізуються шляхом приєднання, що є додатком до Постанови № 925 видно, що Управління Пенсійного фонду України у м. Кіровське не включено до вказаного переліку.

Таким чином, Урядом будь-яких рішень щодо припинення діяльності, реорганізації управління Пенсійного фонду України у м. Кіровське не приймалося, жодне з територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Донецькiй області не є його правонаступником.

Чинним трудовим законодавством не передбачено заміни будь-якої зі сторін трудового договору (крім випадків реорганізації роботодавця). Отже, делегування повноважень проведення розрахунків із заробітної плати іншою стороною, яка не є стороною в трудовому договорі, законом не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 245 КАС України наведено перелік рішень, які суд може прийняти у разі задоволення позову. Зокрема, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, яким обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач не перебував у трудових відносинах з Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецької області, тому Головне управління є неналежним відповідачем по справі.

Таким чином, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд у цій справі вважає за необхідне стягнути з Управління Пенсійного фонду України у м. Кіровське Донецької області на користь позивача суму заборгованості по заробітній платі за жовтень листопад 2014 року у сумі 10090,11 грн.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 - 3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для задоволення заявлених вимог.

Суд констатує, що на обґрунтування своїх вимог позивач надав до суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі у сумі 10090,11 грн.

Водночас, другий відповідач, не довів належними засобами доказування відсутність заборгованості перед позивачем по виплаті заробітної плати в сумі 10090,11 грн.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, з урахуванням висновків суду.

Матеріалами справи підтверджено, що другий відповідач - роботодавець, як податковий агент, згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зобов`язаний виплатити позивачеві суму заборгованості по заробітній платі, утримавши з нього при виплаті податок з доходів фізичних осіб та єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позивач у даній категорії справ звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання щодо стягнення судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 14, 77, 139, 243 - 246, 255, 293 та 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у м. Кіровське Донецької області на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по заробітній платі за жовтень листопад 2014 року у сумі 10090,11 грн з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів.

3. Рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (площа Соборна, 3, місто Слов`янськ, Донецька область, 0);

другий відповідач Управління Пенсійного фонду України у м. Кіровське Донецької області (вул. Фрунзе, буд. 15, м. Красний Лиман, Донецька область, ).

Суддя В.К. Левицький