Справа № 380/11455/21
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2022-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/11455/21 пров. № А/857/2714/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кушнерика М.П.

суддів - Ніколіна В.В., Пліша М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року, прийняте суддею Ланкевич А.З., в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, у справі № 380/11455/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення, -

ВСТАНОВИВ:

в липні 2021 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області на її користь середню заробітну плату за затримку виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року у справі № 380/869/20 в частині поновлення на роботі за період з 22.12.2020 року по 05.07.2021 року в сумі 54091,21 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2002 року у справі № 380/869/20, її поновлено на роботі в Дрогобицькій районній державній адміністрації Львівської області на посаді головного спеціаліста відділу містобудування та архітектури з 01.01.2020 року; рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Втім, таке виконане відповідачем лише 06.07.2021 року. Тому період з 22.12.2020 року по 05.07.2021 року (включно) вважає затримкою виконання рішення про поновлення її на роботі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року, позов задоволено.

Стягнуто з Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 22.12.2020 року по 05.07.2021 року в сумі 54091,21 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області на користь позивачки судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 908,00 грн.

Дрогобицька районна державна адміністрація Львівської області подала апеляційну скаргу, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано на те, що правові підстави для стягнення коштів за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі виникають за наявності вини у невиконанні рішення. Однак посада, на якій поновлено позивача, відсутня в організаційно-штатній структурі Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області.

Звертались до суду із заявою про роз`яснення рішення, однак в задоволенні такої було відмовлено, а тому вважає, що періоди протягом яких розглядались заяви Дрогобицької районної державної адміністрації про роз`яснення судового рішення з 13.01.2021 до 21.01.2021 та з 26.01.2021 до 24.05.2021 не можуть включатися у період відшкодування середньої заробітної плати за затримку виконання рішення суду, оскільки в ці періоди виконання рішень зупинялось, відповідно до ч.4 ст. 254 КАС України.

Також, 17 травня 2021 року Верховний Суд отримав касаційну скаргу у даній справі.

27 травня 2021 райдержадміністрацією до Верховного Суду подано заяву про зупинення виконання рішень суду першої та апеляційної інстанції, однак ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2021 року, яка надійшла до них 01 червня 2021 року, відмовлено у відкритті касаційного провадження.

02 червня 2021 року відповідачем повторно подано касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у даній справі.

Вважає, що з 27 травня 2021 року по 29 червня 2021 року також помилково включений у період відшкодування середньої заробітної плати за затримку виконання рішення суду.

Також, у липні 2021 року позивачці було нараховано та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу на виконання рішення у розмірі 92078,93 грн.

Вказана обставина, на переконання відповідача, свідчить про наявність об`єктивних, поважних причин невиконання рішення суду про поновлення позивача на посаді та неможливість застосування санкції, що передбачена ст.236 Кодексу Законів про працю України.

Крім того, звернув увагу, що кошти, отримані позивачем як допомога по безробіттю, мають бути вирахувані із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення. Поряд з цим зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що наказом Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області від 26.12.2019 року № 177-К-1 позивача було звільнено з посади головного спеціаліста відділу містобудування та архітектури, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату 31.12.2019 року на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року у справі № 380/869/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2021 року, визнано протиправним та скасовано наказ Дрогобицької районної державної адміністрації від 26.12.2019 року № 177-К-1 «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині звільнення позивачки з посади головного спеціаліста відділу містобудування та архітектури райдержадміністрації, у зв`язку із скороченням чисельності та штату 31.12.2019 року на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Поновлено позивачку на роботі в Дрогобицькій районній державній адміністрації Львівської області на посаді головного спеціаліста відділу містобудування та архітектури з 01.01.2020 року. Стягнуто з Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 100750,04 грн, з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі в Дрогобицькій районній державній адміністрації Львівської області на посаді головного спеціаліста відділу містобудування та архітектури та стягнення на користь позивачки з Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць - у розмірі 8671,11 грн.

21.12.2020 року Львівським окружним адміністративним судом видано два виконавчі листи: про стягнення з Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць - у розмірі 8671,11 грн. та про поновлення позивачки на роботі в Дрогобицькій районній державній адміністрації Львівської області на посаді головного спеціаліста відділу містобудування та архітектури.

Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць виконане відповідачем 22.01.2021 року, а в частині поновлення на роботі 06.07.2021 року шляхом видання наказу № 74-К-1 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1».

Оскільки позивача не було поновлено на посаді 22.12.2020 року, остання звернулася до суду із вказаним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 22.12.2020 року по 05.07.2021 року (включно).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача підлягає стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за затримку виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2020 року у справі № 380/869/20 в частині поновлення на роботі за період з 22.12.2020 року по 05.07.2021 року в сумі 54091,21 грн.

Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (ст.370 КАС України).

Пунктом 3 ч.1 ст.371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

ст.236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником чи уповноваженим ним органом виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника суд приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час затримки.

п.34 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно вимог до чинного законодавства рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.

Відповідно до ч.3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Аналіз норм, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Так, статті 236 КЗпП України передбачає обов`язок роботодавця, у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, виплатити працівнику середній заробіток за час затримки.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

Таким чином, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України належить встановити чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення з`ясуванню підлягає період цієї затримки, який обраховується від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі; та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Ці правові висновки відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом в постанові від 21 січня 2022 року у справі № 640/22054/18.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що в спірних правовідносинах підтверджена обставина затримки виконання судового рішення і позивач має право, відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки його виконання.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/869/20 визначено суму середньоденного розміру заробітної плати, який становить 412,91 грн., розрахунок якого сторонами не оскаржується.

Згідно з положеннями ч.4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки відповідачем не виконано рішення суду про поновлення на роботі, в період з 22.12.2020 року по 05.07.2021 року, то на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середньомісячний заробіток за цей час.

Щодо твердження відповідача про відсутності їх вини у не поновленні позивачки на посаді у зв`язку з відсутністю останньої в штаті установи та зверненням до суду за роз`ясненням рішення, а також з касаційним оскарженням, як наслідок, відсутності обов`язку щодо виплати середнього заробітку, то суд першої інстанції вірно зазначив, що у разі відсутності посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису та ввести скорочену. Якщо підприємство, установа реорганізована, рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.

Судом першої та апеляційної інстанції не встановлено, що відповідачем вживалась заходи щодо поновлення позивача на посаді, у зв`язку з чим протягом спірного періоду позивач не виконувала посадові обов`язки і не отримувала заробітну плату.

Посилання відповідача на інші обставини невиконання рішення, як оскарження рішення в касаційному порядку, в тому числі і на те, що при визначенні суми середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції не врахував, що після звільнення позивач отримувала виплату від центру зайнятості, колегія суддів відхиляє, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу та будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин законодавством не передбачено і колегією суддів до уваги не приймається.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16.

В підп.164.1.1 п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України передбачено, що загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок (п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України).

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), а тому визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо незгоди із розглядом цієї справи судом першої інстанції у порядку спрощеного провадження, колегія суддів виходить із такого.

Ця справа у розумінні частини шостої статті 12 КАС не належить до справ незначної складності. Водночас така характеристика справи автоматично не відносить її до тієї категорії справ, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження.

Так, частиною другою статті 257 КАС України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження.

Ця справа не підпадає під вичерпний перелік справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження відповідно до вимог частини четвертої статті 12 та частини четвертої статті 257 КАС України.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2021 року у справі № 380/11455/21, - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді В. В. Ніколін
М. А. Пліш