Справа № 300/243/22
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2022-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" червня 2022 р. справа № 300/243/22
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Чуприни О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо не проведення повного розрахунку при звільненні та стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за речове майно) за період з 20.08.2019 по день фактичної виплати 20.12.2021 терміном 853 дні, виходячи із середньо денного грошового забезпечення, в розмірі 385 982,50 гривень, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивачі, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі по тексту також - відповідач, військова частина) про визнання протиправними дій щодо не проведення повного розрахунку при звільненні та стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за речове майно) за період з 20.08.2019 по день фактичної виплати 20.12.2021 терміном 853 дні, виходячи із середньо денного грошового забезпечення, в розмірі 385 982,50 гривень, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 20.08.2019 за №381 виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас Збройних Сил України відповідно до підпункту "й" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Проте при звільненні з військової служби відповідач протиправно не провів з ним повний розрахунок, зокрема, не виплатив грошову компенсацію за неотримане речове майно під час проходження військової служби з 20.12.2016 по 20.08.2019, що встановлено постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2021 в адміністративній справі №300/2177/20. Як зазначив позивач, розрахунок належної при звільненні компенсації за неотримане речове майно проведено відповідачем лише 20.12.2021. Вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України (надалі по тексу також КЗпП України, Кодекс), в даному випадку необхідно застосувати норму статті 117 такого Кодексу щодо виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником в день звільнення з роботи. А тому, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні підлягає стягненню середній заробіток за період з 20.08.2019 по 20.12.2021 в розмірі 385 982,50 гривень як добуток, визначений шляхом множення 853 днів затримки на 452,50 гривень середньоденного грошового забезпечення позивача, розмір якого встановлено рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.05.2021 за №300/1123/21. На підставі вказаного просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
За наслідками виконання позивачем ухвали про залишення позовної заяви без руху від 17.01.2022 (а.с.17, 20-26), Івано-Франківським окружним адміністративним судом ухвалою від 07.02.2022 (а.с.27-28) відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами.
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву №169 від 20.02.2022, який надійшов на адресу суду 28.02.2022 із відповідними письмовими доказами (а.с.32-36, 37-45). Свої заперечення обґрунтовує тим, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови не виплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Разом з тим, не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати, оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду і це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром. Саме такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні. Втім, здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися. Таким чином відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України. На думку відповідача, із прийняттям судового рішення яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 і 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, не має обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, яка мала місце після того, як її сума була встановлено судом. За доводами відповідача стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, які виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, про що свідчать судова практика, а саме правова позиції Верховного Суду, викладена у постановах від 27.06.2018 (справа №810/1543/17), від 06.06.2018 (справа №804/1782/16) і від 24.01.2018 (справа №807/1502/15). Окрім вказаного, зазначив про пропущення позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом та відсутність підстав для звільнення останнього від сплати судового збору.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, вивчивши зміст позовної заяви і відзиву на позов, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 в період з 20.12.2016 по 20.08.2019 проходив службу в Збройних Силах України, в тому числі на посаді командира відділення командира машини 2 розвідувального відділення розвідувального взводу Військової частини НОМЕР_1 . Свідченням вказаного є пояснення позивача, наведені у позовній заяві, зміст яких не заперечуються відповідачем, а також витяг із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 20.08.2019 за №381 (а.с.1, 10).
Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_2 від 23.01.2016 позивач має статус учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.8).
Так, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 16.08.2019 за №70-РС військовослужбовця військової служби за контрактом у Збройних Силах України, старшого солдата, ОСОБА_1 , командира відділення командира машини 2 розвідувального відділення розвідувального взводу Військової частини НОМЕР_1 , звільнено з військової служби у запас за підпунктом "й" (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого період) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (а.с.10).
Відомості із витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.08.2019 за №381 свідчать про те, що командира відділення командира машини 2 розвідувального відділення розвідувального взводу ОСОБА_1 , 20.08.2019 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 (а.с.10).
10.07.2020 позивач звернувся із заявою до командира Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив видати довідку із зазначенням суми вартості неотриманого речового майна та нарахувати і виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно.
Листом від 04.08.2020 за №1042 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Інструкції №232 під час звільнення в запас або у відставку військовослужбовців, нараховується заборгованість за неотримане речове майно, яке не було отримане під час служби в повному обсязі, при наявності вислуги 5 календарних років і більше. Оскільки календарна вислуга у Збройних Силах України позивача на момент звільнення становила 3 роки 09 місяців 11 днів, правові підстави для отримання грошової компенсації вартості неотриманого речового майна відсутні.
Коментовані обставини встановлені постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2021 в адміністративній справі №300/2177/20, яким позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Зокрема, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 за №178 під час проходження військової служби за період з 20.12.2016 по 20.08.2019.
Постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2021 у справі №300/2177/20 набрала законної сили 02.04.2021 (http://reestr.court.gov.ua/Review/95982329).

За змістом частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно пояснень позивача, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2021 відповідачем виконано повністю, на підтвердження чого ОСОБА_1 долучив до матеріалів позовної заяви копію виписки АТ КБ "ПриватБанк" про надходження на банківський рахунок позивача 20.12.2021 коштів в сумі 10 929,81 гривень. (а.с.11).

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні з військової служби (не виплати грошової компенсації за неотримане речове майно), звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із позовом про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 по 20.12.2021 в розмірі 385 982,50 гривень, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступного.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

За приписами пункту 17 частини 1 статті 4 та пункту 2 частини 1 статті 19 КАС України спори з приводу проходження та звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (надалі по тексту також Закон №2232-ХІІ).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ).

Власник або уповноважений ним орган відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 у справі про офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу щодо визначення строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За змістом частини 2 і 3 статті 16 Закону України "Про Збройні Сили України" від 06.12.1991 за №1934-XII соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) і спеціальні збори, та членів їх сімей здійснюється відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та інших нормативно-правових актів.

Соціальний захист працівників Збройних Сил України забезпечується відповідно до законодавства про працю, про державну службу, інших нормативно-правових актів.

Так, Закон України від 20.12.1991 за №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі по тексту також - Закон №2011-ХІІ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (статті 2 Закону №2011-ХІІ).

Як визначено в частині 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 9-1 вказаного Закону продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 за №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (надалі по тексту також Порядок №178), який, серед іншого, визначає механізм виплати військовослужбовцям Національної гвардії (надалі по тексту також - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (надалі по тексту також - грошова компенсація).

За приписами пунктів 3-5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої, поряд з іншими, Міноборони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Таким чином, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби (пункт 3 Порядку №178), за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини (пункт 4 Порядку №178) та довідки про вартість речового майна (пункт 5 Порядку №178).

Пункт 242 розділу XII "Звільнення з військової служби" Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (надалі по тексту також Положення №1153/2008), передбачає, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В контексті застосування у спірних правовідносинах юридичного визначення середнього заробітку працівника, то останнє визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100 (надалі по тексту також Порядок №100).

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата (абзаци 1 і 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100).

Пунктом 5 розділу ІV Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу ІV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Досліджуване судом питання неодноразово було предметом правової оцінки і формування висновків Верховним Судом.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.03.2019 у справі № 820/660/17 вказав:

" … за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини";
"… непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/міліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України";
"…реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань".
Відтак, посилання відповідача щодо неможливості застосування до спірних правовідносин положень статей 116, 117 КАС України є безпідставними.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 дійшла наступного висновку:

"Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.".
У даній постанові Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання, чи припиняється в роботодавця обов`язок щодо виконання вимог статті 117 КЗпП України, за умови несвоєчасної виплати заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за період невиконання рішення, яким присуджувалася така виплата.

Аналогічна правова позиція підтверджена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Беручи до уваги коментований висновок Великої Палати Верховного Суду, та враховуючи не проведення з вини відповідача розрахунку із позивачем у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати ОСОБА_1 його середнього заробітку за весь час затримки з 21.08.2019 по день фактичного розрахунку 20.12.2021, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати (грошової компенсації за неотримане майно) на підставі статті 117 КЗпП України.

З приводу наявності правових підстав для стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 по 20.12.2021 в розмірі 385 982,50 гривень, суд зазначає наступне.

Як уже було визначено судом по тексту вище ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України, який наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.08.2019 за №70-РС звільнений відповідно до підпункту "й" (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого період) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з військової служби у запас, та відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.08.2019 за №381, виключений зі списків особового складу (а.с.10).

Отож, остаточною датою завершення проходження військової служби є 20.08.2019, про що зазначено в наказі від 20.08.2019 за №381, тобто 20.08.2019 є останнім робочим днем.

За змістом пункту 242 розділу XII "Звільнення з військової служби" Положення №1153/2008, в день виключення зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем має бути проведений повний розрахунок за грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Як встановлено у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2021 у справі №300/2177/20, Військова частина НОМЕР_1 протиправно в день виключення 20.08.2019 ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини не виплатила позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно за період з 20 грудня 2016 року по 20 серпня 2019 року.

Окрім вказаного, коментованою постановою зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належить до видачі за формою згідно з Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 за №178.

Згідно довідки №12 від 25.03.2021 про вартість речового майна, що належить до видачі старшому солдату ОСОБА_1 , яка долучена позивачем до адміністративного позову, сума грошової компенсації за неотримане речове майно становить 11 166,30 гривень (а.с.12).

Матеріали справи свідчать, що Військова частина НОМЕР_1 нарахувала і виплатила 20.12.2021 ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 10 929,81 гривень, що підтверджується поданою позивачем випискою із банківського рахунку АТ КБ "ПриватБанк" від 06.01.2022 за операційний період з 01.12.2021 по 31.12.2021 (а.с.11).

Відтак, слід констатувати обставину фактичного отримання коштів в сумі 10 929,81 гривень саме 20.12.2021.

Щодо виплати грошової компенсації за речове майно саме в розмірі 10 929,81 гривень, яка надійшла на рахунок позивача і фактичної дати проведення розрахунку 20.12.2021, сторони не заперечили. Зміст позову не містить зауважень позивача з приводу повноти виплати компенсації на банківський рахунок, виходячи із даних довідки відповідача №12 від 25.03.2021 (а.с.11, 12).

З огляду на вказане датою реального виконання відповідачем обов`язку в частині повного розрахунку з позивачем при звільненні є 20.12.2021, а розмір грошової компенсації за речове майно, який слід враховувати при обчисленні середнього заробітку є сума коштів, яка безпосередньо надійшла на рахунок позивача 20.12.2021 10 929,81 гривень.

Таким чином, станом на дату виключення із списків особового складу військової частини 20.08.2019 відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум завершена безпосереднім перерахунком коштів 20.12.2021, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, пункту 242 розділу XII "Звільнення з військової служби" Положення №1153/2008.

А тому, період з 21.08.2019 (наступний перший день після звільнення) по 20.12.2021 (день фактичного зарахування коштів) є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки 20.08.2019 є останнім робочим днем позивача, а останнім днем такого розрахунку є саме 20.12.2021 - день коли позивач фактично отримав кошти у своє володіння, тобто з ним проведено остаточний розрахунок. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 05.12.2018 у справі №808/2442/16.

Згідно висновків Великої Палати Верховного суду, викладених в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17: "Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення".
Отже, зважаючи на вказане правове застосування Великою Палатою Верховного Суду норм законодавства про працю в частині положень статті 117 КЗпП України, суд дійшов висновку про те, що період з 21.08.2019 до 20.12.2021 повинен бути включений до розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум.

Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум, судом встановлено слідуюче.

Позивач у позовній заяві вказує на розмір одноденного заробітку 452,50 гривень, визначеного із суми грошового забезпечення за два місяці перед звільненням, а саме червень-липень 2019 року в загальному розмірі 27 602,65 гривень, що встановлено рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.05.2021 у справі №300/1123/21, яке набрало законної сили. А отже, на думку позивача, в силу положень частини 4 статті 78 КАС України, вказана обставина не потребує доказуванню.

Разом з цим, зміст поданої відповідачем довідки про доходи від 20.02.2022 за №157 засвідчує склад грошового забезпечення ОСОБА_1 за червень і липень 2019 року в розмірі 14 317,51 гривень та 13 705,48 гривень відповідно, що в загальному становить 28 022,99 гривень. Сума середньоденного забезпечення при ділення 28 022,99 гривень на 61 календарний день складає 459,39 гривень, а сума середньомісячного забезпечення при ділення 28 022,99 гривень на 2 календарні місяці дорівнює 14 011,50 гривень (а.с.40).

У розглядуваному випадку, суд вважає довідку від 20.02.2022 за №157 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 належним доказом, яку слід взяти до уваги на підтвердження розміру середньоденного забезпечення позивача, в тому числі зважаючи на те, що врахований судом розмір є більшим від розміру, на який вказує позивач.

Період затримки розрахунку при звільненні обраховується починаючи з першого дня після звільнення до остаточної виплати належних позивачу сум (21.08.2019 до 20.12.2021) становить 853 календарних днів.

Отже, середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає 391 859,67 гривень, за формулою 459,39 гривень (середньоденне грошове забезпечення) * (помножено на) 853 (календарні дні періоду затримки виплати компенсації за неотримане речове майно).

Відтак, відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП України правил, відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум коштів за період з 21.08.2019 до 20.12.2021 в розмірі 391 859,67 гривень.

Беручи до уваги коментоване вище, суд вважає невірним розрахунок, обчислений самостійно позивачем, згідно якого середній заробіток за час затримки виплати, належних при звільненні сум компенсації, становить 385 982,50 гривень, з наступних підстав (а.с.4).

По перше, помилковим є врахування до періоду невиплати 20 серпня 2019 року, так як вказаний день (звільнення) є останнім робочим днем (перше речення частини 1 статті 241-1 КЗпП України; пункт 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 за №58).

При цьому позивачем вірно визначено загальну кількість днів затримки у виплаті компенсації, що становить 853 дні.

По друге, визначення ОСОБА_1 середньоденного розміру грошового забезпечення 452,50 гривень є невірним, оскільки, як уже відмічалось судом, зміст довідки про доходи від 20.02.2022 за №157 свідчить про розмір середньоденного забезпечення позивача в значенні 459,39 гривень (а.с.40).

Досліджуючи питання орієнтовної оцінки розміру майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач та наявності права суду зменшити розмір відшкодування за статтею 117 КЗпП України, слід звернути увагу на наступне.

З огляду на норму частини 5 статті 242 КАС України, при застосуванні статті 117 КЗпП України, суд вважає за необхідне застосувати висновки Великої Палати Верховного суду, викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (повний текст 24.02.2020), щодо права суду зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, а саме:

"81. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
91. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.
91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
92. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц)."
Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду в подальшому повторно враховано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/817 і від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц.

Застосовуючи наведені Великою Палатою Верховного Суду критерії до обставин цієї справи суд враховує таке:

- період затримки відповідачем виплати належної позивачу при звільненні 10 929,81 гривень був доволі тривалим (понад два роки).

- з дня звільнення позивача з військової служби по день звернення до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно (тобто приблизно 1 рік), позивач не вчиняв дій щодо захисту свого права на отримання належних йому при звільненні сум. Судом не встановлено, що позивач не знав про це право, або були інші обставини, які заважали позивачу реалізувати зазначене право. ОСОБА_1 тільки 28.08.2020 звернувся до суду з позовом про бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо такої невиплати (адміністративна справа №300/2177/20);

- відповідач з дня звільнення позивача з військової служби не вчиняв дій для проведення повного розрахунку із позивачем. Військова частина НОМЕР_1 заперечувала право ОСОБА_1 на грошову компенсацію за неотримане речове майно. В той же час, відповідач 20.12.2021 виконав рішення суду від 02.04.2021 у справі №300/2177/20;

- сума простроченої заборгованості в розмірі 10 929,81 гривень більш ніж в 30 разів перевищує розраховану згідно статті 117 КЗпП України суму середнього заробітку за час прострочення 391 859,67 гривень.

У спірному випадку суд вважає за необхідне застосувати правові висновки пункту 94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, за змістом якого: "Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009-2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя".

Іншими словами, у постанові Великої Палати Верховного Суду йдеться про те, що середньозважені ставки за кредитами надають приблизне уявлення про "вартість грошових коштів".

Отож, одним із варіантів приблизної оцінки майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою виплати компенсації за неотримане речове майно, які розумно передбачити може бути розрахунок на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні у 2019-2021 роках розміру сум, які позивач недоотримавши належні йому від роботодавця в день звільнення по день фактичного їх отримання, міг би сплатити як відсотки за відповідний період, взявши кредит з метою збереження рівня власного життя.

Розглядаючи можливість застосування до спірних правовідносин коментований варіант приблизної оцінки майнових втрат позивача, у зв`язку із затримкою виплати компенсації за неотримане речове майно (пункт 94.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц), на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні у 2019-2021 роках, суд зазначає слідуюче.

Структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків визначає Закон України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 за №2121-III (надалі по тексту також Закон №2121-III).

Банківська система України складається з Національного банку України та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України (стаття 4 Закону №2121-III).

За змістом частини 1 статті 2 Закону України "Про Національний банк України" від 20.05.1999 за №679-XIV (надалі по тексту також Закон №679-XIV) Національний банк України (надалі по тексту також - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Статтею 1 Закону №679-XIV визначено, що облікова ставка Національного банку України - один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Згідно зі статтею 27 Закону №679-XIV Національний банк встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Приписами пункту 1 частини 1 статті 42 Закону №679-XIV регламентовано, що Національний банк для забезпечення виконання покладених на нього функцій надає кредити банкам для підтримки ліквідності за ставкою не нижче ставки рефінансування Національного банку та в порядку, визначеному Національним банком.

В той же час, статтею 71 Розділу XIV "Особливі положення" коментованого Закону №679-XIV визначено обмеження діяльності банку, згідно частини 1 якої Національному банку забороняється, зокрема, надавати кредити, позики юридичним та фізичним особам, крім випадків, передбачених цим Законом (підпункт 4).

Постановою Правління Національного банку України від 21.04.2016 за №277 затверджено Положення про процентну політику Національного банку України, яке встановлює порядок визначення Національним банком України облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями (надалі по тексту також Положення №277).

Відповідно до коментованого Положення процентна політика Національного банку України є установлення та застосування Національним банком облікової (ключової) процентної ставки та інших процентних ставок за його операціями з метою досягнення цілей грошово-кредитної політики. Головною метою процентної політики Національного банку є забезпечення цінової стабільності в середньостроковій перспективі. З метою реалізації процентної політики Національний банк України установлює, зокрема, таку проценту ставку як облікову (ключову). Облікова (ключова) ставка Національного банку (далі - облікова ставка) застосовується в значенні, визначеному Законом України "Про Національний банк України" та є основним інструментом грошово-кредитної політики, за допомогою якого Національний банк досягає її цілей. Облікова ставка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці. Облікова ставка встановлюється на основі підготовлених Національним банком комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку.

Операційна ціль процентної політики Національного банку полягає в утриманні гривневих короткострокових міжбанківських ставок на рівні, близькому до рівня облікової (ключової) ставки, у межах коридору процентних ставок за інструментами постійного доступу (пункт 6 Положення №277).

У досліджуваному випадку суд покликається на правову позиці сформовану Великою Палатою Верховного Суду у справі №910/4518/16.

Зокрема, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 19.12.2019 у справі №910/4518/16 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 (http://reestr.court.gov.ua/Review/86503517), та ухвалою від 20.02.2020 справу №910/4518/16 разом із касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2019 і доданими до неї документами передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду (http://reestr.court.gov.ua/Review/88211928).

Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №910/4518/16 пропонувала відступити від висновку, викладеного в пункті 94.5 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц щодо можливості застосування встановлених Національним банком України середньозважених ставок за кредитами, мотивуючи наступним:

- "… отже, дані Національного банку України про середньозважену процентну ставку за міжбанківськими операціями (індекс UIIR) з надання кредитних коштів і розміщення коштів на депозитних рахунках у національній валюті гривні є індикативними, тобто визначають орієнтовний розмір процентних ставок для комерційних банків та інших фінансових установ щодо проведення ними операцій із залучення та розміщення грошових коштів. Водночас, остаточні процентні ставки (фіксована або змінювана) за користування коштами, наданими банком або іншою фінансовою установою як кредит, визначається сторонами у кредитному договорі з погодженням умов щодо можливості зміни процентної ставки упродовж всього строку користування позичальником кредитними коштами;
- відтак, "середньозважена процентна ставка за кредитом" (за міжбанківськими операціями) є економічним показником, що застосовується учасниками грошово-кредитного ринку, які здійснюють міжбанківські операції з кредитування, тому не відображає реальних ставок за користування кредитними коштами, які надаються фінансовими установами позичальникам на підставі кредитних договорів, та не може застосовуватися при визначенні розміру сум, які позичальник міг би сплатити банку за користування кредитом у період дії відповідної середньозваженої процентної ставки за кредитом…".
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №910/4518/16 матеріали справи №910/4518/16 повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду (http://reestr.court.gov.ua/Review/88602348).

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в ухвалі від 01.04.2020 у справі №910/4518/16:

"…висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, не стосуються висновків Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, бо предмет спору у ній не стосувався аналізу доходів фінансової установи, аналізу кредитних правовідносин, впливу облікової ставки, аналізу процентної політики Національного банку України або сутності середньозваженої процентної ставки за міжбанківськими операціями.
На думку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, за висновком Великої Палати Верховного Суду при визначенні розміру майнових втрат звільненого працівника у зв`язку з непроведенням з ним повного розрахунку на дату звільнення слід застосовувати індикативні дані Національного банку України про середньозважену процентну ставку за міжбанківськими операціями (індекс UIIR) з надання кредитних коштів і розміщення коштів на депозитних рахунках у національній валюті гривні.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що вона не робила висновку про застосування індикативних даних Національного банку України про середньозважену процентну ставку за міжбанківськими операціями. У підпункті 94.5 постанови йдеться про середньозважені ставки за кредитами, які оприлюднюються Національним банком України, тобто про кредити, які надаються домогосподарствам, а не про міжбанківські кредити".
Згідно відомостей із вкладення "Дані статистики фінансового сектору" підрозділу "Статистика фінансового сектору" розділу "Статистика" офіційного веб-сайта Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/statistic/sector-financial/data-sector-financial#2fs), судом встановлено, що середньо зважена процентна ставка в річному обчисленні за новими кредитами домашнім господарствам за цільовим спрямуванням, в період з 21.08.2019 по 20.12.2021 (період затримки розрахунку при звільненні) становила: у серпні 2019 року 33,8%; у вересні 2019 року 33,4%; у жовтні 2019 року 33,5%; у листопаді-грудні 2019 року 33,1%; у січні 2020 року 33,4; у лютому 2020 року 33,6%; у березні 2020 року 33,3%; у квітні 2020 року 33,7%; у травні 2020 року 32,9%; у червні 2020 року 32,4%; у липні 2020 року 31,6 %; у серпні 2020 року 31,3%; у вересні 2020 року 30,3%; у жовтні 2020 року 29,5%; у листопаді 2020 року 30,4%; у грудні 2020 року 29,9%; у січні 2021 30,3%; у лютому березні 2021 року 29,8%; у квітні травні 2021 року 29,6%; у червні 2021 року 30,1%; у липні 2021 року 29,6%; у серпні 2021 року 29,7%; у вересні жовтня 2021 року 29,6%; у листопаді 2021 року 28,3%; у грудні 2021 року 28,1% (а.с.46-60).

Суд зазначає, що за змістом частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі по тексту також - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Отож, беручи до уваги висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц (пункт 94.5) та висновки ухвали Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №910/4518/16 (мотивувальна частина), суд вважає доцільним "для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника (військовослужбовця), пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити" застосування у спірних правовідносинах показники середньозважених процентних ставок в річному обчисленні за кредитами, наданим домашнім господарствам, які оприлюднені Національним банком України "для розрахунку розміру сум, які такий працівник (військовослужбовець), недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя".

Виходячи з розміру несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно (10 929,81 гривень) приблизна оцінка розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, що розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами слід розрахувати як розмір сум, які ОСОБА_1 , недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 7 957,06 гривень, а саме:

- у серпні 2019 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 33,8% річних/365 днів року (або 33,8% річних / 12 місяців / 31 календарний день серпня 2019 року) = 0,09% ставка за кредитом одного календарного дня,

обчислено за формулою: 10 929,81 (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 0,09% х 11 днів = 108,21 гривень;

у вересні 2019 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 33,4% річних / 12 місяців = 2,78% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,78% = 303,85 гривень;

- у жовтні 2019 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 33,5% річних / 12 місяців = 2,79% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,79% = 304,94 гривень;

- у листопаді 2019 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 33,1% річних / 12 місяців = 2,76% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,76% = 301,66 гривень;

- у грудні 2019 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 33,1% річних / 12 місяців = 2,76% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,76% = 301,66 гривень;

- у січні 2020 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 33,4% річних / 12 місяців = 2,78% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,78% = 303,85 гривень;

- у лютому 2020 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 33,6% річних / 12 місяців = 2,80% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,80% = 306,03 гривень;

- у березні 2020 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 33,3% річних / 12 місяців = 2,77% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,77% = 302,76 гривень;

- у квітні 2020 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 33,7% річних / 12 місяців = 2,80% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,80% = 306,03 гривень;

- у травні 2020 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 32,9% річних / 12 місяців = 2,74% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,74% = 299,48 гривень;

- у червні 2020 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 32,4% річних / 12 місяців = 2,70% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,70% = 295,10 гривень;

- у липні 2020 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 31,6% річних / 12 місяців = 2,63% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,63% = 287,45 гривень.

у серпні 2020 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 31,3% річних / 12 місяців = 2,61% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,61% = 285,27 гривень;

у вересні 2020 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 30,3% річних / 12 місяців = 2,53% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,53% = 276,52 гривень;

- у жовтні 2020 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,5% річних / 12 місяців = 2,46% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,46% = 268,87 гривень;

- у листопаді 2020 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 30,4% річних / 12 місяців = 2,53% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,53% = 276,52 гривень;

- у грудні 2020 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,9% річних / 12 місяців = 2,49% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,49% = 272,15 гривень;

- у січні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 30,3% річних / 12 місяців = 2,53% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,53% = 276,52 гривень;

- у лютому 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,8% річних / 12 місяців = 2,48% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,48% = 271,06 гривень;

- у березні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,8% річних / 12 місяців = 2,48% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,48% = 271,06 гривень;

- у квітні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,47% = 269,97 гривень;

- у травні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,47% = 269,97 гривень;

- у червні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 30,1% річних / 12 місяців = 2,51% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,51% = 274,34 гривень;

- у липні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,47% = 269,97 гривень;

- у серпні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,7% річних / 12 місяців = 2,48% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,48% = 271,06 гривень;

- у вересні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,47% = 269,97 гривень;

- у жовтні 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 29,6% річних / 12 місяців = 2,47% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,47% = 269,97 гривень;

- у листопаді 2021 року середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 28,3% річних / 12 місяців = 2,36% (ставка за кредитом одного місяця),

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 2,36% = 267,94 гривень;

- у грудні 2021 середньо зважена процентна ставка за кредитом в річному обчисленні 28,1% річних/365 днів року (або 28,1% річних / 12 місяців / 31 календарних днів грудня 2021 року) = 0,08% ставка за кредитом одного календарного дня,

обчислено за формулою: 10 929,81 гривень (сума несвоєчасно виплаченої компенсації) х 0,08% х 20 днів = 174,88 гривень.

В даному випадку суд звертає увагу, що у формулі визначення середнього заробітку застосовується сума 10 929,81 гривень як фактично виплачена заборгованість, а не сума грошової компенсації 11 166,30 гривень, яка зазначена у довідці №12 від 25.03.2021 про вартість речового майна.

Таким чином, враховуючи заявлену до стягнення суму середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості (несвоєчасно виплаченої компенсації), характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, розмір компенсації у сумі 7 957,06 гривень.

Аналогічний застосування норм в ідентичних спірних правовідносин здійснено в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2021 і ухвалі Верховного Суду від 29.06.2021 (апеляційне провадження №А/857/7271/21; касаційне провадження №К9901/22291/21) у справі №300/2865/20 (https://reestr.court.gov.ua/Review/97213113; https://reestr.court.gov.ua/Review/97934094), постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2021 (апеляційне провадження №А/857/6806/21) у справі №300/1154/19 (https://reestr.court.gov.ua/Review/98888855), постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021 і ухвалі Верховного Суду від 03.06.2021 (апеляційне провадження №А/857/1783/21; касаційне провадження №К9901/19237/21) у справі №300/2052/20 (https://reestr.court.gov.ua/Review/95722890; https://reestr.court.gov.ua/Review/97393391).

Крім цього, слід вказати, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників (пункти 94.5, 94.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц; пункт 43 постанови від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц).

В частині вимог позивача про одночасну компенсацію сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 (надалі по тексту також Порядок №44), суд зазначає наступне.

Пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Відповідно до пункту 2 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (надалі по тексту також - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".

Наведене свідчить, що саме належна до виплати під час звільнення ОСОБА_1 з військової служби компенсація за неотримане речове майно, відноситься до виплат, право на які позивач набув у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Втім, у спірному випадку предметом оскарження (судової перевірки) є стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату компенсації за неотримане речове майно), а тому вищенаведений Порядок №44, на думку суду, застосуванню не підлягає.

Слід відмітити, що виходячи із положень Кодексу законів про працю України, Закону України "Про оплату праці" та Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати компенсації за неотримане речове майно) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною винагородою, що входить до такої структури.

Відповідне відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоч і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

В той же час, середній заробіток, який ОСОБА_1 як колишній військовослужбовець просить стягнути із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, не належить до визначених пунктом 2 Порядку №44 інших виплат, оскільки право на стягнення середнього заробітку позивач набув не у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, а у зв`язку із несвоєчасним розрахунком при звільненні з військової служби. Нарахування і компенсація такого середнього заробітку (грошового забезпечення) регламентована не Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" чи Положення №1153/2008, а статтями 116, 117 КЗпП України.

Також, суд зауважує, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (пункт 163.1 статті 163 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 164.1.1. пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України (надалі по тексту також ПК України) загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Підпункт 168.1.1. пункту 168.1 статті 168 ПК України передбачає, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), суд вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Враховуючі вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що розмір суми компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який належить до стягнення на користь ОСОБА_1 повинен становити 7 957,06 гривень, оскільки вказана сума є орієнтовною оцінкою втрат позивача у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників, тому позов у цій частині підлягає частковому задоволенню.

Стосовно доводів відповідача про те, що позивачем пропущено передбачений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України строк звернення до суду, суд виходить із наступних мотивів.

За правилами частини 1 статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 цього Кодексу).

У даній категорії справ процесуальний закон визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Такий позов, як свідчить відтиск штампу оформлення вхідної кореспонденції Івано-Франківського окружного адміністративного суду зареєстровано в суді 11.01.2022.

Як слідує із матеріалів позовної заяви та стверджує сам позивач, що також не заперечується відповідачем зарахування коштів в сумі 10 929,81 гривень мало місце 20.12.2021, тобто із урахуванням місячного строку звернення до суду, визначеного частиною 5 статті 122 КАС України, останнім днем строку є 19.01.2022.

З урахуванням наведеного, суд констатує подання позивачем 11.01.2022 адміністративного позову в межах строку звернення до суду, встановленого КАС України.

Перевіряючи аргументи відповідача щодо відсутності підстав для звільнення позивача від сплати судового збору, суд відзначає наступне.

Пунктом 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

У статті 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Аналіз пункту 13 частини 1 статті 5 Закону "Про сплату судовий збір" в сукупності з частиною 2 статті 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" вказує на те, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору стосовно пільг, прав та гарантій закріплених законодавством саме через набуття такого статусу.

Отже, сама по собі наявність статусу учасника бойових дій не гарантує звільнення від сплати до бюджету судового збору з усіх спорів.

Таким чином, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини 1 статті 5 Закону №3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону №3551-XII.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, підставою для звернення позивача до адміністративного суду з даною позовною заявою стала виплата Військовою частиною НОМЕР_1 грошової компенсації за неотримане речове майно не в день його звільнення з військової служби, тобто із затримкою повного розрахунку при звільненні. Тому позивач звернулася з цим позовом до суду з вимогою про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільнення, а саме за невиплату грошової компенсації за речове майно.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не пов`язані з порушенням його права на соціальний захист, саме, як учасника бойових дій. Тому судовий збір має бути сплачений на загальних підставах.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року у справі №240/934/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 240/8644/20 і від 16 лютого 2022 року у справі №560/4971/21.

Позивачем при поданні цього позову мав бути сплачений судовий збір в розмірі 3 859,83 гривень (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) як для позову майнового характеру, виходячи із наведеного позивачем розрахунку суми середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні 385 982,50 гривень.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня 2022 року, становить 2 481,00 гривень.

Суд при відкритті провадження і до прийняття рішення у справі не звернув увагу позивачу на вказаний процесуальний недолік. Отже, позивачем не сплачено судовий збір в розмірі 3 859,83 гривень.

З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку про необхідність стягнення із ОСОБА_1 судового збору за подання до суду адміністративного позову майнового характеру в розмірі 3 859,83 гривень, який підлягає сплаті та зарахуванню до спеціального фонду Державного бюджету України.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

З огляду на часткове задоволення позову, підлягають стягненню із Військової частини НОМЕР_1 за рахунок її бюджетних асигнувань на користь позивача 77,20 гривень судового збору, що пропорційно становить 2% від задоволених позовних вимог.

Сторонами справи не подано до суду будь-яких доказів про понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.
Стягнути із Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2019 по 20.12.2021 в розмірі 7 957,06 гривень (сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім гривень шість копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) в дохід Державного бюджету України за кодом класифікації доходів бюджету 22030101) судовий збір в розмірі 3 859,83 гривень (три тисячі вісімсот п`ятдесят дев`ять гривень вісімдесят три копійки).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) судові витрати із сплати судового збору в розмірі 77,20 гривень (сімдесят сім гривень двадцять копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ), АДРЕСА_1 ;
відповідач Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_3 ), вул. Васіле Александрі, 46, м. Чернівці, Чернівецька область, 58025.

Суддя Чуприна О.В.