Справа № 520/27322/21
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2022-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

13 червня 2022 р. справа № 520/27322/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В. розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії ,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявниця, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявила вимоги про: 1) визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника та скасування рішення №63 від 01.11.2021 року; 2) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області при призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_1 до страхового стажу період сплати ФОП ОСОБА_2 єдиного внеску з 01.01.2021 року по 30.06.2021 року та призначити пенсію в зв`язку з втратою годувальника з 01 липня 2021 року.

Ухвалою суду від 23.12.2021р. прийнято позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі у порядку ст.263 КАС України. Залучено до участі у справі у якості другого відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Аргументуючи позовні вимоги, заявниця зазначила, що владний суб`єкт протиправно відмовив у призначенні пенсії по втраті годувальника на неповнолітнього сина ОСОБА_3 за відсутності необхідного страхового стажу.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту - владний суб`єкт, адміністративний орган, ПФУ), з поданим позовом не погодився.

Підставами заперечень проти позову є доводи про те, що відмова ОСОБА_1 в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника є правомірною, оскільки обумовлена відсутністю необхідного страхового стажу в 5 років, період з 01.01.2021 року по 30.06.2021 року не зараховано до страхового стажу, оскільки вказаний період не міститься в системі персоніфікованого обліку.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі по тексту - владний суб`єкт, адміністративний орган, ПФУ), надав до суду інформацію, що ПФУ позбавлене можливості надати копії документів з електронної пенсійної справи заявника, враховуючи запроваджені із ведення в Україні воєнного стану заходи захисту інформації.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявниця з 16.02.2019 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 .

З 15.08.2007 року ОСОБА_2 мав статус фізичної особи-підприємця та з 16.08.2007 року перебував на обліку в податкових органах як платник податків, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_3 та довідкою від 16.08.2007р. №566.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_4 .

26.10.2021 року заявниця звернулась до відділу обслуговування громадян №19 управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Харківській області (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою установленої форми про призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з відповідними документами до цієї заяви згідно переліку.

01.11.2021 року рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (розглянутим за принципом екстериторіальності) №63 відмовлено заявниці у призначення пенсії по втраті годувальника у зв`язку з відсутністю у померлого годувальника необхідного страхового стажу відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - 5 років.

При цьому, визнаний пенсійним органом показник страхового стажу склав 4 роки 7 місяців.

У відзиві на позов відповідачем зазначено, що період здійснення ОСОБА_2 підприємницької діяльності з 01.01.2021 року по 30.06.2021 року не зарахований до страхового стажу, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація щодо сплати страхових внесків.

Не погодившись із відповідністю закону управлінського волевиявлення пенсійного органу з приводу призначення пенсії, заявниця ініціювала даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Частиною 1 ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист.

Згідно з ч.2 ст.46 Конституції України це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

У силу ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю ІІ та ІІІ груп: від 32 років до досягнення особою 33 років включно 5 років.

Як вбачається зі свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , на день смерті йому виповнилось 33 роки, а тому необхідний страховий стаж померлого годувальника для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника повинен складати 5 років.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як встановлено судом, з 15.08.2007 року ОСОБА_2 мав статус фізичної особи-підприємця та з 16.08.2007 року перебував на обліку в податкових органах як платник податків, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_3 та довідкою від 16.08.2007р. №566.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Розглядаючи справу, суд зважає, що відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Суд відмічає, що суспільні відносини з приводу справляння ЄСВ регламентовані, насамперед, приписами Закону України від 08.07.2010р. № 2464-VI Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом - Закон № 2464-VI).

Водночас із цим, згадані відносини також деталізовані як положеннями Податкового кодексу України в частині процедури реалізації владної компетенції контролюючого органу, визначення податкової адреси боржника та порядку сповіщення платника про рішення контролюючого органу, так і положеннями Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в частині набуття громадянином правового статусу фізичної особи - підприємця.

При цьому, у силу ч.1 ст.2 Закону №2464-VI дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За визначенням п.2 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом ЄСВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI (у редакції Закону №77-VIII від 28.12.2014) до кола платників ЄСВ віднесені: фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464-VІ платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно із змінами, внесеними Законом України від 03.10.2017р. №2148-VІІІ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій (далі за текстом - Закон №2148) до Закону №2464-VI, з 01.01.2018р. у разі якщо ФОП, які застосовують загальну систему оподаткування, не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування ЄВ, встановленої Законом №2464.

При цьому сума ЄCВ не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць (п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI у редакції Закону №2148).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Системний аналіз викладених вище норм права свідчить про те, що необхідною умовою для сплати ЄСВ за загальним правилом є отримання доходу.

Однак, за спеціальним правилом у разі відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу (тобто у разі відсутності доходу), законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, у розмірі, не меншому від мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального платежу з ЄСВ та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як вбачається з листа ГУ ДПС у Харківській області №43191/6/20-40-24-13-22 від 07.10.2021р. протягом періоду з 01.01.2021 року по 30.06.2021 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 фактично сплачувався єдиний внесок щомісячно в сумі 1320 грн., тобто у розмірі мінімального страхового внеску.

Однак, пенсійним органом вказаний стаж не було зараховано при вирішенні питання про призначення заявниці пенсії по втраті годувальника.

При цьому, пенсійний орган посилається на відсутність вказаного періоду в системі персоніфікованого обліку.

Суд з вказаним твердженням пенсійного органу не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 295.1 ст. 295 Податкового кодексу України платники єдиного податку першої і другої груп сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця.

Згідно з п. 296.2 ст. 295 Податкового кодексу України платники єдиного податку першої та другої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строк, встановлений для річного податкового (звітного) періоду, в якій відображаються обсяг отриманого доходу, щомісячні авансові внески, визначені пунктом 295.1 статті 295 цього Кодексу, а також відомості про суми єдиного внеску, нарахованого, обчисленого і сплаченого в порядку, визначеному законом для даної категорії платників.

З огляду на викладене, на момент смерті ОСОБА_2 граничний термін (до 01.03.2022 року) подання до контролюючого органу звітності фізичною особою-підприємцем з єдиного податку ще не настав.

У зв`язку з вказаним, період фактичної сплати єдиного внеску ОСОБА_2 не відобразився у відомостях персоніфікованого обліку.

Проте, за вказаних обставин при фактичній сплаті ОСОБА_2 у період з 01.01.2021 року по 30.06.2021 року сум єдиного внеску не повинно позбавляти заявницю права на пенсійне забезпечення відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та вказаний період повинен бути зарахований до стажу роботи померлого ОСОБА_2 для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не дотримався вимог ч.2 ст.19 Конституції України, поза як фактично позбавив заявницю права на пенсійне забезпечення відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відтак оскаржуване рішення відповідача є неправомірним та підлягає скасуванню, що є достатнім для відновлення порушеного права позивача у спірних праовідносинах.

Разом із тим, у порядку ч.2 ст.9 КАС України суду належить вийти за межі позову і застосувати спосіб захисту суб`єктивного права приватної особи, сформульований у резолютивній частині даного судового акту.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Вийти за межі позовних вимог.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №63 від 01.11.2021 року про відмову у призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: вулиця Канатна, 83, Одеса, Одеська область, 65000) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) від 26.10.2021 року про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, зарахувавши до страхового стажу період фактичної сплати фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 єдиного внеску з 01.01.2021 року по 30.06.2021 року.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: вулиця Канатна, 83, Одеса, Одеська область, 65000) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) частину витрат зі сплати судового збору у розмірі 726,40 грн. (сімсот двадцять шість гривень 40 копійок).

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Старосєльцева