Справа № 640/10522/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2022-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Грибан І.О.

Лічевецького І.О.

За участю секретаря Головченко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, треті особи: ОСОБА_2 , Кабінет Міністрів України про визнання протиправним та нечинним в цілому наказу,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства охорони здоров`я України, треті особи: ОСОБА_2 , Кабінет Міністрів України, в якому просив визнати протиправним і нечинним в цілому наказ Міністерства охорони здоров`я України №521 від 25.02.2020 р. "Про внесення зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що судом першої інстанції не надано оцінки аргументам позивача щодо: законності оскаржуваного наказу; відповідності COVID-19 критеріям особливо небезпечної інфекційної хвороби; чи призводить застосування (чинність) оскаржуваного акту до порушення права позивача.

15 січня 2022 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від третьої особи - Кабінет Міністрів України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Також, 25 січня 2022 року до суду апеляційної інстанції від відповідача - Міністерства охорони здоров`я України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

03 червня 2022 року електронною поштою до Шостого апеляційного адміністративного суду від третьої особи - ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій просив повністю задовольнити апеляційну скаргу позивача.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 19 липня 1995 року Міністерством охорони здоров`я України прийнято наказ № 133 «Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб».

Відповідно до даного переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб (ст. 28 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" від 24.02.1994), було віднесено, такі особливо небезпечні інфекційні хвороби, як:

1. Чума

2. Холера

3. Натуральна віспа

4. Жовта гарячка

5. Синдром набутого імунодефіциту (СНІД)

6. Пастерельоз

7. Хвороба Марбург

8. Гарячка Ласса

9. Гарячка Ебола

10. Контагіозні вірусні гарячки: денге, Чикунгунья, долини Ріфт, Західного Нілу

11. Енцефаломієліти: Західно-і Східно-американські, Венесуельський

12. Енцефаліти: Каліфорнійський, Сент-Луїс, долини Муррея

13. Бруцельоз

14. Туляремія

15. Сибірка

16. Сап

17. Меліоїдоз

18. Орнітоз

19. Лістеріоз

20. Сказ

21. Еризипелоїд

22. Легіонельоз

23. Епідемічний висипний тиф

24. Хвороба Брілла

25. КУ - гарячка

26. Мишиний тиф

27. Марсельська гарячка

28. Кліщовий поворотний висипний тиф

29. Туберкульоз

30. Псевдотуберкульоз

31. Геморагічна гарячка

32. Кримська гарячка

33. Омська гарячка

34. Гарячка з нирковим синдромом

35. Лептоспіроз

36. Ящур

37. Кліщовий енцефаліт

38. Хвороба Лайма

25 лютого 2020 року наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про внесення зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб» № 521, внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133, доповнивши розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39 такого змісту: « 39. COVID-19».

Не погоджуючись з внесенням до особливо небезпечних інфекційних хвороб «COVID-19», позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Пунктом 18 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 затверджено Положення про Міністерство охорони здоров`я України.

Пунктом 1 вищевказаного Положення (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного наказу) передбачено, що Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань, забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах, зокрема: епідеміологічного нагляду (спостереження), імунопрофілактики, промоції здорового способу життя та запобігання факторам ризику, попередження та зниження рівня вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення, безпеки харчових продуктів, регламентації факторів середовища життєдіяльності населення, гігієнічної регламентації небезпечних факторів, створення національної системи крові, управління системою якості щодо безпеки крові, біологічної безпеки та біологічного захисту, боротьби із стійкістю до протимікробних препаратів, реагування на небезпеки для здоров`я та надзвичайні стани в сфері охорони здоров`я, а також забезпечення формування державної політики у сферах санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Статтею 6 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-III закріплено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, щодо захисту населення від інфекційних хвороб, зокрема, затверджує санітарно-протиепідемічні правила і норми, методи обстеження та лікування хворих, діагностики та профілактики інфекційних хвороб, інші нормативно-правові акти.

Відповідно до частини 3 статті 28 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24.02.1994 № 4004-XII, перелік особливо небезпечних і небезпечних інфекційних захворювань, умови визнання особи хворою на інфекційну хворобу або носієм збудника інфекційної хвороби, протиепідемічні і карантинні правила встановлюються в порядку, визначеному законодавством.

Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб затверджено наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.07.1995 року №133 «Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує наказ Міністерства охорони здоров`я України №521 від 25 лютого 2020 року «Про внесення зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб», яким внесено зміни до вищевказаного переліку та доповнивши розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39 такого змісту: « 39. COVID-19».

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки аргументам позивача щодо законності оскаржуваного наказу.

В суді апеляційної інстанції представник позивача вказував на відсутність повноважень у відповідача на прийняття оскаржуваного наказу.

Згідно пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, МОЗ у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує та контролює їх виконання.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, зазначеними законодавчими актами визначено повноваження МОЗ України на затвердження переліку особливо небезпечних і небезпечних інфекційних захворювань.

Крім того, вищевказаними актами не встановлено спеціального порядку внесення змін до такого переліку, зокрема, наявності подання головного державного санітарного лікаря. Не містять таких вимог і норми Закону України «Про захист населення від інфекційних та паразитарних хвороб», чинні на момент видання оскаржуваного наказу.

З огляду на зазначене, доводи апелянта про відсутність у відповідача повноважень приймати оскаржуваний наказ є необгрунтованими.

Із позовної заяви вбачається, що позивач, обґрунтовуючи незгоду з даним наказом, зазначає, що його чинність створює можливість, у разі наявності в нього симптомів звичайної застуди (оскільки, загально відомо, що симптоми COVID-19 тотожні звичайній застуді), затримати і помістити на примусове лікування до спеціалізованої лікарні, тобто, позбавити його волі та особистої недоторканості.

З даного приводу, слід зазначити наступне.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року справа № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і суб`єктами владних повноважень під час здійснення ними владних управлінських функцій, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду неодноразово, зокрема, у постановах від 26.05.2022 у справі №120/3920/20-а, від 11.01.2022 у справі № 805/4071/17-а, від 29.04.2021 у справі №587/517/16-а, від 22.08.2019 у справі № 288/1557/16-а та ін., наголошував, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але й вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду, зокрема, у постановах від 26 травня 2022 року у справі №120/3920/20-а, від 11 листопада 2021 року у справі № 640/13941/20, від 10 вересня 2021 року у справі № 826/13497/17, від 29 квітня 2021 року у справі №587/517/16-а, від 22 серпня 2019 року у справі № 288/1557/16-а зазначав, що «якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах».

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів порушенням оскаржуваним наказом його прав та законних інтересів.

Зокрема, позивачем не було надано доказів, що він переніс інфекційну хворобу COVID-19 та, у зв`язку внесенням COVID-19 до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133, його було позбавлено волі та особистої недоторканості.

В судовому засіданні представник апелянта зазначив, що порушення оскаржуваним наказом прав та законних інтересів ОСОБА_1 полягало, також, у обмеженні його можливості подорожувати за кордон.

Однак, як вбачається із наданих пояснень представника позивача в суді апеляційної інстанції, апелянт фактично не погоджується з карантинними обмеженнями, встановленими на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», а також, постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Разом з тим, відповідні постанови Кабінету Міністрів України в даній справі не оскаржуються, що свідчить про неналежно обраний спосіб судового захисту прав позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Грибан І.О.

Лічевецький І.О.

Повний текст постанови виготовлено 09.06.2022 р.