Справа № 420/2434/22
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2022-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2434/22
УХВАЛА

13 червня 2022 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Скупінська О.В., розглянувши матеріали позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАФРОСТ» (вул.Центральна, буд.1-Е, с.Бурлача Балка, м.Чорноморськ, Одеська область, 68000, ) до Одеської митниці Держмитслужби (65078, Одеська область, м. Одеса, вул.Івана та Юрія Лип, 21-а, ) про визнання неправомірним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 03.02.2022 надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАФРОСТ» до Одеської митниці Держмитслужби в якій позивач просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Одеської митниці Держмитслужби; м/п «Чорноморськ-рибпорт», про коригування митної вартості товарів №UA500110/2022/000005/2 від 11.01.2022.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24.03.2020 між ним та Компанією «Pescados Ruban S.L.» (Foz-Lufo, Spain) був укладений контракт №02/11/20-48 на постачання товару. В межах зазначеного контракту позивач імпортував на митну територію України у січні 2022 року товар: риба морожена та, відповідно, була складена електронна митна декларація для митного оформлення товару, проте, відповідачем складено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення та ухвалено спірне рішення про коригування митної вартості товарів від 11.01.2022, відповідно до якого митну вартість товару відповідачем було визначено на підставі резервного методу.

Вважаючи спірне рішення про коригування митної вартості товарів від 11.01.2022 неправомірним, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 08.02.2022 позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАФРОСТ» залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позову шляхом:

- надання до суду позовної заяви із узгодженням змісту позовних вимог приписам ст.5 КАС України, із вірним зазначенням адреси позивача та зазначенням розрахунку ціни позову;

- надання до суду належним чином (нотаріально) засвідчених перекладів на державну мову документів, доданих до позовної заяви, що складені іноземною мовою.

14 лютого 2022 року до суду надійшла заява генерального директора ТОВ «АКВАФРОСТ» Прокопець І.В. про усунення недоліків позовної заяви (на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху).

Дослідивши доводи отриманої заяви в контексті ухвали судді від 08.02.2022 та самої позовної заяви, суддя прийшов до висновків про необхідність продовжити позивачу строк на усунення недоліків, про що постановив ухвалу від 21 лютого 2022 року.

22.02.2022 копія ухвали судді від 21 лютого 2022 року була направлена на електрону пошту , яка зазначена у позовній заяві, із проханням повідомити суд про її отримання.

Проте, позивач не повідомив суд про отримання копії ухвали від 21.02.2022.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації.

У подальшому, відповідними Указами Президента України, воєнний стан продовжений до 23.08.2022.

Отже, у зв`язку з відсутністю повідомлення позивача про отримання копії ухвали судді від 21.02.2022, з огляду на те, що строк виконання ухвали не сплив до введення воєнного стану в України, судом, з метою не порушення прав позивача на судовий захист, питання про повернення позовної заяви без розгляду не вирішувалось.

08 червня 2022 року до суду (вх.№18797/22) від представника товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАФРОСТ» Аверіної В.В. надійшла заява, у якій позивач зазначає, що копію ухвали судді від 21.02.2022 було отримано 22.02.2022, станом на сьогодні недоліки не усувались, строк на усунення недоліків минув, але суддею не постановлено ухвалу про повернення позовної заяви. Зазначає, що вказані в ухвалі недоліки усуватись не будуть позивачем та просить постановити ухвалу про повернення позовної заяви.

Розглянувши матеріали позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАФРОСТ» та заяву позивача (вх.№18797/22), суд приходить до такого.

Так, статтею 160 КАС України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування (частина перша).

Згідно з частиною п`ятою зазначеної статті КАС України, у позовній заяві зазначаються, зокрема: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України); реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса або адреса електронної пошти (пункт 2); зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів (пункт 4); виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункт 5).

Відповідно до ч.1 ст.93 Цивільного кодексу України, місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно до п.10 ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», місцезнаходження юридичної особи вказується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Усупереч наведеним вище вимогам КАС України у позовній заяві товариством з обмеженою відповідальністю «АКВАФРОСТ» не було зазначено вірного місцезнаходження позивача, зокрема, вказаний індекс, який не відповідає індексу, що зазначений у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; область місцезнаходження позивача взагалі не зазначена.

Копія позовної заяви для відповідача із невірною адресою товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАФРОСТ» була надана позивачем до суду.

Відповідно до пункту 2 частини дев`ятої статті 171 КАС України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються в обов`язковому порядку, зокрема, місце проживання фізичної особи (позивача).

Встановлення судом місця проживання самого позивача є обов`язковим для гарантування реалізації пункту 1 та 3 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з якою до основних засад судочинства віднесено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наведене, на думку суду, унеможливлює подальший рух справи, в першу чергу у частині належного листування між учасниками справи.

Із приписів статей 160, 167 та 246 КАС України слідує, що суд зобов`язаний встановити точне місце проживання чи перебування позивача.

Такий висновок викладений Верховним Судом в ухвалах від 08.06.2021 у справі №9901/220/21, від 19.07.2021 у справі №9901/278/21, від 20.07.2021 у справі №9901/283/21.

На необхідності безумовного дотримання вимог пункту 2 частини п`ятої статті 160 КАС України, наголошено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, в постанові від 02.10.2020 у справі №9901/84/19.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).

При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі "Kutic v. Croatia", заява №48778/99, пункт 25).

Велика Палата Верховного Суду, надаючи правовий висновок щодо дотримання змісту позовної заяви приписам ст.160 КАС України у постанові від 16.10.2019 у справі №9901/129/19 зазначила, що вимоги щодо змісту позовної заяви встановлені КАС України, який не передбачає винятків, за яких особа, що звертається до суду, на власний розсуд може обирати, які саме вимоги процесуального закону щодо змісту позовної заяви слід виконувати чи не виконувати, вважаючи їх формальними.

На необхідності безумовного дотримання вимог пункту 2 частини п`ятої статті 160 КАС України, наголошено Великою Палатою Верховного Суду, також, в ухвалах від 28 лютого 2020 року у справі №9901/121/19, від 31 серпня 2020 року у справі №9901/238/20 та від 2 жовтня 2020 року у справі №9901/84/19.

На зазначену позицію неодноразово посилався й П`ятий апеляційний адміністративний суд, зокрема у постанові від 23.09.2021 у справі №420/10570/21.

Згідно з п.3 ч.5 ст.160 КАС України, в позовній заяві зазначається ціна позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Оскільки безпосереднім наслідком винесення рішення про коригування митної вартості є зміна складу майна позивача, вимоги про скасування такого рішення суб`єкта владних повноважень, є майновими. При оскарженні рішення про коригування митної вартості товарів ціною позову у розумінні підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VI є різниця митних платежів, що підлягали сплаті із врахуванням митної вартості, розрахованої декларантом, та митної вартості, розрахованої митним органом в оскаржуваному рішенні (постанова Верховного Суду від 20.12.2021 №520/15514/2020).

При визначенні ціни позову у справах щодо оскарження рішень про коригування митної вартості товарів, слід враховувати, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари (стаття 49 Митного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Виходячи з наведеного, для правильного визначення судового збору, що підлягає сплаті під час звернення до суду з вимогами майнового характеру, важливе значення має встановлення розміру ціни позову. Неправильне визначення ціни позову може призвести до необґрунтованого відкриття провадження у справі або, навпаки, до необґрунтованого повернення поданої заяви/скарги.

Щодо наведення позивачем розрахунку ціни позову, позивач у заяві від 14.02.2022 наголошує та звертає увагу суду, що на сторінці 4 в 4 абзаці зазначено: «За результатами вищевказаних дій представниками Відповідача Позивачу було скориговано вартість імпортованого товару, що в подальшому призвело до надмірної оплати податку на додану вартість, додаткового імпортного збору. У зв`язку зі збільшенням митної вартості товару відповідачем Позивачу було скориговано (у сторону збільшення) суму митних платежів, що відображено в графі 47 «Нарахування платежів» митної декларації № UA500110/2022/000666 від 11.01.2022 р. сума надмірної оплати становить - 40809,72 грн (сорок тисяч вісімсот дев`ять гривень 72 коп.), що визначає ціну даного позову».

Разом з тим, позивачем не зазначено розрахунок ціни позову, що ним визначений у розмірі 40809,72 грн.

Як зазначено товариством з обмеженою відповідальністю «АКВАФРОСТ» у позовній заяві, 10.01.2022 уповноважена позивачем особа звернулась до митного посту «Чорноморськ-рибпорт» UA500110 з електронною митною декларацією та пакетом документів для митного оформлення товару. До митної декларації позивачем було надано документи, серед яких зазначені:

-рахунок-фактура (інвойс) (Commercial invoice) №VNS52/2021 від 30.11.2021;

-коносамент (Bill of loading) MEDUGY086167 від 25.12.2021;

-сертифікат про походження товару (Certificate of origin) Р від 09.12.2021;

-декларація виробника від 29.11.2021;

-прайс-лист від 05.11.2021.

Однак, в оформленні зазначеної електронної митної декларації відповідачем було відмовлено та ухвалено спірне рішення про коригування митної вартості товарів.

При цьому, як вбачається з картки відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA500110/2022/000005, прийнята вона була за результатом перевірки у тому числі й зазначених вище документів, що складені іноземною мовою.

Статтею 254 Митного кодексу України визначено, що документи, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, подаються органу доходів і зборів українською мовою, офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування. Органи доходів і зборів вимагають переклад українською мовою документів, складених іншою мовою, ніж офіційна мова митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, тільки у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації. У такому разі декларант забезпечує переклад зазначених документів за власний рахунок.

Таким чином, у разі складення документа, що подається до митного оформлення, або офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, митний орган, а не суд, не вправі вимагати від декларанта перекладу такого документа українською мовою.

Позивач при зверненні до суду із вказаним позовом подав письмові докази: (рахунок-фактура (інвойс) (Commercial invoice) №VNS52/2021 від 30.11.2021; коносамент (Bill of loading) MEDUGY086167 від 25.12.2021; сертифікат про походження товару (Certificate of origin) Р від 09.12.2021; декларація виробника від 29.11.2021; прайс-лист від 05.11.2021) на які він посилається як на підставу неправомірності спірного рішення, а також на підставі яких спірне рішення власне й було прийняте, проте, до суду надав їх викладеними іноземною мовою без перекладу державною українською мовою.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій.

Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі зобов`язує суд вчинити всі необхідні дії для повного та всебічного з`ясування фактичних обставин справи з метою забезпечення прийняття правосудного рішення.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У даному випадку, суд зазначає, що відповідно до частин першої, другої статті 15 КАС України, судочинство і діловодство в адміністративних судах провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 8-рп/2008 від 22 квітня 2008 року зазначає, що державною мовою здійснюються ведення судового процесу, складання судових документів та інші процесуальні дії і відносини, що встановлюються між судом та іншими суб`єктами на всіх стадіях розгляду і вирішення адміністративних та цивільних справ.

Також, пунктом 8 Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 №814, передбачено, що діловодство в суді ведеться державною мовою, крім випадків, передбачених законодавством України. У діловодстві суду можуть використовуватися вхідні документи, викладені іноземною мовою, забезпечені перекладом відповідно до вимог чинного законодавства.

В свою чергу, відповідно до пункту 1.3 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, усі первинні документи, облікові регістри, бухгалтерська та інша звітність повинні складатись українською мовою. Поряд з українською мовою може застосовуватись інша мова у порядку, визначеному Законом України «Про засади державної мовної політики».

Документи, що є підставою для записів у бухгалтерському обліку і складені іноземною мовою, повинні мати впорядкований аутентичний переклад на зазначену мову.

За наведених обставин, з огляду на необхідність офіційного перекладу доданих до позовної заяви документів, що викладені іноземною мовою, надання такого перекладу до суду не створює надмірного тягарю для позивача.

Враховуючи вищезазначене, суд, отримавши від товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАФРОСТ» документи, що складені іноземною мовою та на підставі яких, в свою чергу, було прийняте спірне рішення, з огляду на заяву позивача (вх.№18797/22) про те, що вказані в ухвалі судді недоліки ним усуватись не будуть, позбавлений можливості ухвалити законне та обґрунтоване рішення з дотриманням принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Згідно із частиною четвертою статті 161 КАС України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

З огляду на вказане, суд вважає, що при поданні вказаного позову до суду позивачем не дотримано в повній мірі вимоги частини четвертої статті 161 КАС України, позаяк, копії письмових доказів, викладених іноземною мовою, що були додані до позовної заяви, не забезпеченні офіційним перекладом українською мовою.

В свою чергу обов`язок надання доказів на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, покладається саме на позивача, що передбачено положеннями ч.4 ст.161 КАС України.

Зазначена норма спрямована на те, щоб не допускати тривалі долучення доказів під час розгляду справи разом з додатковими поясненнями. Також ця вимога створена з метою забезпечення процесуальної економії та уникнення затягування розгляду справи. Винятком із цього правила є випадки, коли особа обґрунтує неможливість подання доказів у вказаний строк з причин, що від неї не залежали.

При цьому на стадії відкриття провадження суд не надає оцінку самим доказам, а перевіряє позовну заяву та додані до неї докази на відповідність положенням ст.ст. 160, 161 КАС України.

Згідно з ч.3 ст.9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський Суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його правами та обов`язками.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

В рішенні Конституційного Суду України у справі №1-9/2011 за конституційним поданням 54 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Кримінально-процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України, від 13.12.2011 (17-рп/2011) зазначено, що «вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Пунктом 1 частини 4 статті 169 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліків позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Суддя роз`яснює позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє його права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом з тотожною заявою. При цьому підкреслює, що саме за поданою належним чином оформленою позовною заявою суд вирішує питання про відкриття провадження по справі за викладеними вимогами.

Зважаючи на те, що судом вжито усіх належних заходів для реалізації та забезпечення права позивача на доступ до правосуддя, а останній не усунув недоліки позовної заяви у строк визначений судом та не продемонстрував готовність брати участь на цьому етапі розгляду справи, тому логічним є застосування передбачених законодавством наслідків - повернення позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАФРОСТ» без розгляду.

Керуючись ст.ст. 169, 171, 256, 295, 297 КАС України, суддя

У Х В А Л И В:

Позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАФРОСТ» до Одеської митниці Держмитслужби про визнання неправомірним та скасування рішення - повернути позивачеві без розгляду.

Направити позивачеві копію цієї ухвали разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Копію позовної заяви залишити в суді.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Олена СКУПІНСЬКА