Справа № 620/11366/21
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2022-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.

за участю секретаря Бринюк Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення начальника Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 30 вересня 2020 року про затвердження висновку службового розслідування від 30 вересня 2020 року; визнання протиправним та скасування акта № 5 форми Н-1 (НПВ) від 18 червня 2021 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив службу у Менському ВП ГУНП в Чернігівській області.

09 серпня 2020 року позивач перебував на добовому чергуванні. В обідній час до відділу через лінію « 102» надійшло повідомлення про неправомірну поведінку громадянина.

Позивач та сержант поліції ОСОБА_2 виїхали на виклик. Прибувши на місце події, ними було виявлено чоловіка, який порушував громадський порядок. Підійшовши до зазначеного чоловіка, позивач впізнав у ньому раніше судимого ОСОБА_3 , а також зрозумів, що останній мав ознаки алкогольного сп`яніння, оскільки його рухи були хаотичними, а мова була незв`язною.

Позивач та ОСОБА_2 запропонували особі пройти до службового автомобіля для подальшого транспортування до відділення поліції. ОСОБА_3 погодився на пропозицію поліцейських та почав добровільно рухатися в бік службового автомобіля, проте підійшла жінка та почала підбурювати останнього на конфлікт з поліцейськими. ОСОБА_3 змінив свою поведінку по відношенню до поліцейських та почав різко відмовлятися виконувати подальші вказівки позивача, почав чинити супротив під час поміщення до службового автомобіля. На вимогу присісти ОСОБА_3 ліг на заднє сидіння службового автомобіля та витягнув ноги на зовні, чим спричинив перешкоди для закриття дверцят службового автомобіля. На вимогу позивача прибрати ноги він не відреагував і позивач був змушений нахилитися до нього, щоб повернути його у сидяче положення.

В цей момент позивач побачив у особи в руках ніж, і останній, з погрозою вбити його, замахнувся для нанесення удару в область тулуба позивача. В свою чергу, позивач побачив ніж та встиг схопити його лівою рукою, у зв`язку із чим і отримав тілесні ушкодження. В подальшому, позивача було госпіталізовано до лікарні.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі - ГУНП в Чернігівській області) від 1 вересня 2020 року № 1515 було призначено службове розслідування, в тому числі у відношенні позивача та утворено дисциплінарну комісію.

За результатами проведеного службового розслідування комісією був складений висновок службового розслідування від 30 вересня 2020 року, у якому зазначено, що тілесні ушкодження 9 серпня 2020 року позивач отримав під час перебування на службі з власної необережності. Також цим висновком визначено, що отримані ним травми за обставин описаної події не пов`язані з виконанням службових обов`язків, а подальше проведення службового розслідування завершено.

Вказаний висновок було затверджено 30 вересня 2020 року начальником ГУНП в Чернігівській області.

В подальшому Наказом ГУНП в Чернігівській області від 14 січня 2021 року №53 було створено комісію та призначено розслідування нещасного випадку, який стався 9 серпня 2020 року о 12:45 з начальником СРПП №4 менського ВП ГУНП в Чернігівській області майором поліції ОСОБА_1

За результатами розслідування було складено Акт № 5 форми Н-1 (НПВ) від 18 червня 2021 року, у висновках якого вказано, що позивач отримав тілесні ушкодження з власної необережності, не дотримавшись заходів особистої безпеки.

Не погодившись з вказаними вище висновком та актом, позивач оскаржив їх до суду.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення начальника Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 30 вересня 2020 року про затвердження висновку службового розслідування від 30 вересня 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.

Аналізуючи доводи позовної заяви та надані позивачем пояснення, колегія суддів приходить до висновку, що метою звернення до суду з вказаною позовною вимогою фактично є скасування висновка службового розслідування.

Колегія судді зазначає, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов здійснення органом публічної влади та/або його посадовими особами в цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність суб`єкта владних повноважень із виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Водночас право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, установлених законом. Кожний із процесуальних кодексів установлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі можуть ініціювати їхнє вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу, що не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав особи й основоположних свобод (далі - Конвенція).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене в статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Отже, з метою належного звернення за судовим захистом особа на момент звернення до суду повинна обґрунтувати існування його порушеного права або законного інтересу.

Суд зазначає, що службове розслідуванням - це комплекс заходів, які здійснюються з метою уточнення причин, установлення обставин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, відповідальність за яке передбачена законодавством України, та ступеня вини особи (осіб), яка вчинила це правопорушення.

Висновок службового розслідування, в якому відображено узагальнений опис виявлених порушень норм законодавства, не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо породжує правові наслідків для суб`єктів відповідних правовідносин і має обов`язковий характер.

За своєю правовою природою висновок службового розслідування є службовим документом, який фіксує факт проведення службового розслідування і є носієм доказової інформації про обставини, що стали підставами для його призначення.

Висновки службового розслідування не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Зафіксовані в результатах службового розслідування обставини можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень суб`єкта владних повноважень, в основу яких покладені зазначені в ньому висновки. Отже, висновок за результатами службового розслідування є лише носієм певної інформації.

Водночас обов`язковою ознакою рішення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Таким чином, правова природа оскаржуваного висновку службового розслідування унеможливлює здійснення судового розгляду вимог про визнання протиправним і скасування висновку за результатами службового розслідування, у зв`язку із чим ці позовні вимоги не можуть розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

За правилом пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Суд зазначає, що поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто воно стосується як спорів, що не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

З огляду на те, що висновок службового розслідування не створює безпосередньо для позивача жодних юридичних прав та/чи обов`язків спір щодо його оскарження не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, тому рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог підлягає скасуванню із закриттям провадження в справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі № 826/13810/16, від 12 грудня 2019 року у справі № 815/3366/16, від 29 листопада 2019 року у справі № 808/965/17, від 10 лютого 2021 року у справі №640/9600/20.

Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправним та скасування Акта № 5 форми Н-1 (НПВ) від 18 червня 2021 року, слід зазначити наступне.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в цій частині позовних вимог зазначив, що вказані позовні вимоги є похідними від вимог про скасування висновку службового розслідування, а тому також підлягають задоволенню.

Колегія суддів частково не погоджується з наведеним вище висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про охорону праці», абзацу десятого пункту 2 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 337, з метою встановлення єдиного порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими, Наказом Міністерства внутрішніх справ України 05 жовтня 2020 року № 705, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2020 р. за № 1139/35422, затверджено Порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими (надалі - Порядок).

Вказаний Порядок визначає процедуру проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими центрального органу управління поліції, територіальних (міжрегіональних) органів (підрозділів) поліції, установ та організацій, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - орган (підрозділ) поліції).

Розслідування проводиться в разі настання нещасного випадку, у тому числі про який своєчасно не повідомлено керівника органу (підрозділу) поліції (п. 4 розділу І Порядку).

Пунктами 1, 2 розділу ІІ Порядку визначено, що про кожний нещасний випадок потерпілий поліцейський або особа, яка його виявила, негайно повідомляє прямому керівникові. Прямий керівник після отримання відомостей про настання нещасного випадку зобов`язаний: терміново організувати надання домедичної допомоги потерпілому поліцейському, забезпечити (за потреби) його направлення до закладу охорони здоров`я; негайно повідомити про нещасний випадок керівникові органу (підрозділу) поліції та посадовій особі з державного нагляду за охороною праці; зберегти до прибуття комісії (спеціальної комісії) з розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку обстановку та устаткування в такому стані, у якому вони були на момент нещасного випадку (якщо це не загрожує життю чи здоров`ю інших осіб), ужити необхідних заходів для запобігання таким випадкам. Якщо потерпілий поліцейський є працівником іншого органу (підрозділу) поліції, відомості одночасно повідомляють керівникові органу (підрозділу) поліції, в якому проходить службу потерпілий поліцейський. Нещасний випадок, що стався в органі (підрозділі) поліції з поліцейським іншого органу (підрозділу) поліції під час виконання ним службового завдання, розслідується комісією (спеціальною комісією), утвореною керівником органу (підрозділу) поліції, у якому стався нещасний випадок, за участю представника органу (підрозділу) поліції, у якому проходить службу потерпілий поліцейський. Такі нещасні випадки беруться на облік органом (підрозділом) поліції, працівником якого є потерпілий поліцейський.

Судом встановлено, що Наказом ГУНП в Чернігівській області від 14 січня 2021 року №53 було створено комісію та призначено розслідування нещасного випадку, який стався 09.08.2020 о 12:45 з начальником СРПП №4 менського ВП ГУНП в Чернігівській області майором поліції ОСОБА_1

За результатами розслідування було складено Акт № 5 форми Н-1 (НПВ) від 18 червня 2021 року, у висновках якого вказано, що позивач отримав тілесні ушкодження з власної необережності, не дотримавшись заходів особистої безпеки.

Згідно п. 6 розділу ІІІ Порядку № 705 Комісія (спеціальна комісія) з розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку зобов`язана:

-провести засідання, на якому розглянути інформацію про нещасний випадок, розподілити функції між членами комісії (спеціальної комісії) з розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку та скласти протокол засідання (додаток 3);

- провести фотографування, обстежити місце нещасного випадку та скласти протокол огляду місця, де стався нещасний випадок (додаток 4);

- одержати письмові пояснення потерпілого поліцейського, посадових осіб, поліцейських, свідків нещасного випадку (додаток 5);

- вивчити наявні документи і матеріали стосовно нещасного випадку та надіслати (за потреби) запити відповідним установам, організаціям, закладам щодо надання інформації про нещасний випадок;

- визначити вид події та причини, що призвели до настання нещасного випадку, згідно з Класифікатором видів подій, причин, що призвели до настання нещасного випадку (додаток 6);

- визначити відповідність умов праці та її безпеки вимогам законодавства про охорону праці;

- визначити необхідність проведення лабораторних досліджень, випробувань, технічних розрахунків, експертиз тощо для встановлення причин настання нещасного випадку;

- з`ясувати обставини перебування потерпілого поліцейського у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; учинення ним кримінального, адміністративного правопорушення, дисциплінарного проступку, навмисного заподіяння шкоди своєму здоров`ю або самогубства;

- установити осіб, які порушили вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, та розробити заходи із запобігання таким нещасним випадкам;

- кваліфікувати нещасний випадок відповідно до обставин: у період проходження служби під час виконання службових обов`язків або не пов`язаний з виконанням службових обов`язків;

- прийняти рішення шляхом голосування членів комісії (спеціальної комісії), у разі рівної кількості їхніх голосів голос голови комісії (спеціальної комісії) вирішальний;

- скласти акти за формою Н-1 у кількості примірників, визначених рішенням комісії (спеціальної комісії) з розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку. У разі групового нещасного випадку скласти акти за формою Н-1 на кожного потерпілого поліцейського. Акти за формою Н-1 прошиваються та скріплюються печаткою органу (підрозділу) поліції;

- розглянути та підписати примірники актів за формою Н-1 (тимчасові акти за формою Н-1). У разі незгоди члена комісії (спеціальної комісії) з розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку із змістом акта за формою Н-1 підписати акти з відміткою про наявність окремої думки. Окрема думка викладається письмово. В окремій думці член комісії (спеціальної комісії) обґрунтовано викладає пропозиції до змісту акта за формою Н-1 (окрема думка додається до акта за формою Н-1 та є його невід`ємною частиною);

- передати не пізніше наступного робочого дня після підписання актів за формою Н-1 матеріали розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку та примірники актів за формою Н-1 керівникові органу (підрозділу) поліції, що утворив комісію (спеціальну комісію) з розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку, для їх розгляду та затвердження;

- додержуватися вимог законодавства про інформацію щодо захисту персональних даних потерпілих поліцейських та інших осіб, які зібрані в межах повноважень комісії (спеціальної комісії) під час проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку.

При цьому, п. 7 розділу ІІІ Порядку № 705 визначено, що обставинами настання нещасного випадку в період проходження служби під час виконання службових обов`язків є:

-виконання потерпілим поліцейським завдань та повноважень поліції, визначених Законом України Про Національну поліцію, здійснення діяння з припинення правопорушення у вільний від служби час;

- вплив на потерпілого поліцейського шкідливих чи небезпечних факторів під час виконання завдань та повноважень поліції, визначених Законом України Про Національну поліцію , унаслідок яких виникло гостре професійне захворювання (отруєння), що підтверджено медичним висновком.

Також, п. 8 розділу ІІІ Порядку № 705 встановлено, що обставинами настання нещасного випадку в період проходження служби і не пов`язаного з виконанням службових обов`язків є:

-діяння потерпілого поліцейського, не пов`язане з виконанням завдань і повноважень поліції, визначених Законом України Про Національну поліцію;

- навмисне спричинення потерпілим поліцейським тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, що доведений судом);

- учинення потерпілим поліцейським діяння, яке є кримінальним, адміністративним правопорушенням або дисциплінарним проступком;

- учинення дій під час несення служби потерпілим поліцейським у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (за наявності медичного висновку).

Згідно з п. 1 Примітки до додатку № 2 до Порядку № 705 якщо нещасний випадок визнається таким, що стався в період проходження служби під час виконання службових обов`язків, це позначається великими літерами ПВ (Н-1/ПВ), якщо нещасний випадок визнається таким, що стався в період проходження служби і не пов`язаний з виконанням службових обов`язків, це позначається великими літерами НПВ (Н-1/НПВ).

Обставини настання нещасного випадку в період проходження служби під час виконання службових обов`язків та в період проходження служби і не пов`язаного з виконанням службових обов`язків визначені Порядком №705 та є вичерпними.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що метою проведення розслідування нещасних випадків є встановлення причин і умов нещасних випадків, що сталися, та вжиття заходів, спрямованих на усунення причин нещасного випадку.

Водночас, згідно частини 1 та 2 статті 14 Дисциплінарного статуту Національної поліції України службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського. Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Отже, метою та завданням проведення службового розслідування є повне та об`єктивне з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським саме дисциплінарного проступку.

Таким чином, цілі й задачі проведення службового розслідування та розслідування нещасних випадків є різними.

Колегія суддів зазначає, що положення Дисциплінарного статуту НП України та Порядку свідчать про те, що під час службового розслідування не можуть бути встановлені причини й умови нещасних випадків, що сталися, а це є виключною компетенцією комісії по розслідуванню нещасних випадків.

Дослідивши зміст Акту розслідування нещасного випадку, колегія суддів встановила, що останній повністю грунтується на висновках наведених у висновку службового розслідування.

Зі змісту додатків до Акту колегія суддів встановила, що у них відсутній повний перелік необхідних документів, визначений п.6 Розділу ІІІ Порядку, а саме: письмові пояснення, відібрані в рамках розслідування саме нещасного випадку, на бланку встановленого зразка потерпілого поліцейського, посадових осіб, поліцейських, свідків нещасного випадку; протокол огляду місця, де стався нещасний випадок (встановленого зразка), або документ пояснюючий відсутність можливості його складення.

Долучені до Акту письмові пояснення потерпілого та осіб, маючих відношення до пригоди не є належними доказами виконання комісією передбачених п.6 Порядку процедур, оскільки останні відібрані в рамках проведеного службового розслідування.

Вказані обставини свідчать про те, що під час розслідування нещасного випадку, що стався 09.08.2020 із позивачем, комісія припустилася порушень вимог пункту 6 Порядку: не обстежила місце події; не опитала свідків і осіб, причетних до неї; не з`ясувала обставини нещасного випадку.

До того ж використовуючи під час розслідування нещасного випадку висновок службового розслідування, комісія не врахувала наступного.

Так, за результатами проведеного службового розслідування комісією був складений висновок службового розслідування від 30 вересня 2020 року. У висновку комісія зазначила, що ОСОБА_1 неналежним чином здійснив дії по затриманню громадянина, не здійснював самозахист, не впевнився у відсутності у громадянина речей, які можуть становити загрозу життю чи здоров`ю. Зазначені умови не дозволили поліцейському захистити себе від агресивного суб`єкта та він не застосував спеціальні прийоми боротьби (рукопашнього бою), та спеціальні засоби, як наслідок отримав тілесні ушкодження з власної необережності.

При цьому у висновку комісія також зазначила, що у зв`язку з відсутністю відеозапису довести чи спростувати пояснення майора поліції ОСОБА_1 , а також надати обґрунтовану оцінку його діям, не представилось можливим.

Тобто комісія у висновку службового розслідування спочатку стверджує, що відсутня можливість надати обґрунтовану оцінку діям позивача, а у подальшому приходить до висновку, який суперечить попередньому, про те, що ОСОБА_1 неналежним чином здійснив дії по затриманню громадянина, а тому отримав тілесні ушкодження з власної необережності.

Натомість незважаючи на суперечність висновків службового розслідування комісія у Акті дійшла висновку, що позивач порушив ст.34 Закону України «Про національну поліцію України», а саме не здійснив поверхневу перевірку як превентивний поліцейський захід із здійсненням візуального огляду особи, проведенням по поверхні вбрання особи рукою, спеціальним засобом або приладом та не впевнився у відсутності у затриманого речей, які можуть становити загрозу життю чи здоров`ю затримуваної особи.

Крім того, згідно висновків Акту нещасний випадок, що трапився 09.08.2020 з позивачем стався в період проходження служби і не пов`язаний з виконанням службових обов`язків.

Пунктом 8 Розділу ІІІ Порядку передбачено вичерпний перелік обставин настання нещасного випадку в період проходження служби і не пов`язаного з виконанням службових обов`язків, а саме:

-діяння потерпілого поліцейського, не пов`язане з виконанням завдань і повноважень поліції, визначених Законом України «Про Національну поліцію»;

- навмисне спричинення потерпілим поліцейським тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, що доведений судом);

- учинення потерпілим поліцейським діяння, яке є кримінальним, адміністративним правопорушенням або дисциплінарним проступком;

- учинення дій під час несення служби потерпілим поліцейським у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (за наявності медичного висновку).

В даному випадку висновок службового розслідування від 30.09.2020 не містить інформації щодо наявності або відсутності у діях ОСОБА_1 дисциплінарного проступку.

Як зазначено судом вище, встановлення комісією факту порушення позивачем норм ст.34 Закону України «Про Національну поліцію України», є таким, що виходить за межі повноважень комісії з розслідування нещасного випадку і може бути встановлена виключно результатом проведеного службового розслідування.

Таким чином Головне управління Національної поліції в Чернігівській області під час розслідування нещасного випадку, що стався 09.08.2020 із позивачем, припустився порушень вимог Порядку №705, внаслідок чого дійшов передчасних висновків, що нещасний випадок з позивачем стався у період в період проходження служби і не пов`язаний з виконанням службових обов`язків.

Відтак оскаржуваний Акт розслідування нещасного випадку належить скасуванню.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 10000 грн., слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положенням статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Зі змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що суд присудив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн.

Колегія суддів частково не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

У позовній заяві (в новій редакції), яка була подана до суду першої інстанції 27 жовтня 2021 року, позивач зазначив, що ним згідно розділу 5 договору від 13 липня 2021 року було сплачено на користь адвоката частину гонорару у розмірі 5000 грн.

Вказані доводи позивача підтверджуються наявними у матеріалах справи договором від 13 липня 2021 року та квитанцією про прийняту плату за надані послуги від 13 липня 2021 року.

У судовому засіданні від 18.11.2021 позивач заявив клопотання про долучення до матеріалів справи доказів сплати на користь адвоката другої частини гонорару у розмірі 5000 грн.

Отже загальний розмір витрат на правничу допомогу становить 10000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву представник позивача зазначав, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критерію розумності, не є співмірним із складністю справи, а їх відшкодування за відсутності достатнього обґрунтування є таким, що не відповідає засадам адміністративного судочинства.

Аналогічні доводи відповідач навів і у апеляційній скарзі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19.

В даному випадку ні у відзиві, ні у апеляційній скарзі відповідачем жодним чином не обґрунтовано невідповідність заявлених витрат критеріям реальності, дійсності, необхідності та розумності.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст. 3, ст. 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Визначальним в адміністративному судочинстві за ст. 6 КАС України є принцип верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та встановлюють зміст і спрямованість діяльності держави, а тому, при вирішенні справ суди повинні в першу чергу застосовувати саме принцип верховенства права.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Адміністративне судочинство спрямоване на зміцнення законності, правопорядку та попередження правопорушень, а також сприяє активному та ініціативному виявленню порушень прав, свобод та інтересів осіб з боку влади та поновлення цих прав чи запобігання їх порушенню, а тому суди адміністративної юрисдикції повинні захищати такі права фізичних і юридичних осіб (зокрема й право на відшкодування витрат на правову допомогу) усіма передбаченими й дозволеними законодавством України способами.

В даному випадку матеріалами справи підтверджується повний обсяг робіт, передбачений умовами договору про надання правової допомоги. Зокрема, адвокатом було складено та подано до суду позовну заяву, клопотання та заяви. Адвокат приймав участь у двох судових засіданнях.

Оскільки матеріалами справи підтверджується понесення позивачем витрат на правову допомогу розмірі 10000 грн., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 10000 грн.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10000 грн., то такі вимоги також підлягають задоволенню, оскільки вказані витрати підтверджені наявними у матеріалах справи доказами, а саме договором та квитанцією.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судові витрати підлягать розподілу відповідно до ст.134 КАС України.

Керуючись ст.ст. 238, 242, 308, 315, 317, 319, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення начальника Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 30 вересня 2020 року про затвердження висновку службового розслідування від 30 вересня 2020 року - закрити.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування акта № 5 форми Н-1 (НПВ) від 18 червня 2021 року - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати акт № 5 форми Н-1 (НПВ) від 18 червня 2021 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 10908 грн. за рахунок бюджетних асигнувань.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10000 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 08.06.2022.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М. Єгорова

А.Ю.Коротких