Справа № 300/1305/22
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2022-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" червня 2022 р. справа № 300/1305/22
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Чуприни О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківської області про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2019, 2020 та 2021 роки, а також зобов`язання нарахувати і виплатити таку компенсацію за вказані періоди, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ), в інтересах якого діє адвокат Боднарчук Андрій Михайлович, звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області (надалі по тексту також відповідач, ГУ ДФС в області, Головного управління Державної фіскальної служби в області) про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2019, 2020 та 2021 роки, а також зобов`язання нарахувати і виплатити таку компенсацію за вказані періоди, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.
Позовні вимоги мотивовано тим, що Головне управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області протиправно, в порушення норм Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" при звільненні позивача зі служби в органах податкової міліції допустило протиправну бездіяльність в частині не нарахуванні та не виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2019, 2020 та 2021 роки, з посиланням на пункт 12 частини 1 статті 12 вказаного Закону, яким не передбачена виплата грошової компенсації у разі не використання відпустки, та не передбачено перенесення відпустки на інший зручний час.
Згідно доводів позивача Головне управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, станом на день прийняття наказу про його звільнення, не провело з ним усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за період за 2017, 2019, 2020 та 2021 роки, надання якої (додаткової відпустки) гарантовано пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Покликаючись на коментовану норму Закону, позивач стверджує, що при звільнення зі служби працівника податкової міліції, який набув статусу учасника бойових дій, у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Отже, норми Закону не обмежують та не припиняють юридичну можливість учасника бойових дій на отримання у рік звільнення грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. З наведених підстав просив позов задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.03.2022 (а.с.25-26) відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статями 260-261 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також КАС України).
Поштове відправлення повернулося до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с.36-55)
Частиною 10 статті 171 КАС України визначено, що ухвала про відкриття провадження у справі постановляється з додержанням вимог статті 126 цього Кодексу.
За змістом частини 11 статті 126 коментованого Кодексу, у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
Відповідно до частини 1 статті 174 КАС України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 251 цього Кодексу.
Днем вручення судового рішення, серед іншого, є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи (пункт 4 частини 1 статті 251 КАС України).
З урахуванням вказаного ухвала суду про відкриття провадження у справі від 23.03.2022 вважається врученою відповідачу належним чином.
Відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву у строк, встановлений пунктом 3 ухвали про прийняття до провадження справи від 23.03.2022.
В силу вимог частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дана справа розглянута і вирішена за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до вимог частини 5 статті 262 КАС України без проведення судового засідання та повідомлення і виклику сторін за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши наявні у справі матеріали, вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши і оцінивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення проти них, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серія НОМЕР_1 від 10.02.2017 (а.с.5).
Пунктом 2 наказу №113-о від 24.09.2021 визначено, що не використана відпустка ОСОБА_1 для виплати компенсації становить 20 календарних днів невикористаної чергової відпустки за 2020 рік (а.с.6).
Як свідчить зміст коментованого наказу ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2019, 2020 та 2021 роки.
Позивач 03.11.2021 звернувся до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області із заявою на отримання публічної інформації, а саме: надання інформації щодо використання ОСОБА_1 додаткової відпустки в 2017, 2019, 2020 та 2021 роках та підстав не здійснення розрахунків і компенсації за невикористані додаткові відпустки (а.с.8).
Згідно листа відповідача від 25.11.2021 за №149/С/09-97-07, останній повідомив ОСОБА_1 , що додаткова оплачувана відпустка, як учаснику бойових дій у 2019, 2020 та 2021 роках не надавалась у зв`язку із відсутністю відповідного рапорту про надання такої відпустки. Наказом ГУ ДФС в області від 27.06.2018 за №528-в "Про надання відпустки ОСОБА_1 " надано додаткову оплачувану відпустку за 2018 рік, як учаснику бойових дій тривалістю 14 календарних днів, з 02.07.2018 по 15.07.2018. Оскільки, в період з 16.06.2016 по 21.06.2018 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Головним управлінням ДФС у Донецькій області, у ГУ ДФС в Івано-Франківській області відсутня запитувана інформація за 2017 рік.
Відповідач звернув увагу на те, що надання додаткових відпусток, як учаснику бойових дій передбачено Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.101993 за №3551-XII (надалі по тексту також - Закон №3551-XII), зокрема за пункту 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ учасникам бойових дій передбачено використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Однак, дія даного Закону №3551-ХІІ не передбачає перенесення додаткової оплачуваної відпустки для учасників бойових дій на інший зручний час, а також не передбачає виплату грошової компенсації у разі не використання даного виду відпустки.
До відома позивача доведено інформацію, що працівники податкової міліції проходять спеціальну, а не військову службу, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ УРСР від 29.07.1991 року №114 (надалі по тексту також Положення №114). Надання усіх видів відпусток, а також виплата компенсації за невикористані дні відпусток працівникам податкової міліції здійснюється саме за правилами Положення №144, а також Закону України від 15.11.1996 за №504/96-ВР "Про відпустки" (надалі по тексту також Закон №504/96-ВР) та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 за №3551-XII (додаткова відпустка для учасників бойових дій). Вказані нормативно правові акти, яким передбачено надання додаткової відпустки для учасників бойових дій, не передбачають заборону надання будь-яких видів відпусток в особливий період, а тому працівникам податкової міліції надавались всі види відпусток відповідно до поданих рапортів, про що свідчить надання додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, як учаснику бойових дій.
У зв`язку із не нарахуванням та не виплатою Комісією з реорганізації Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, на грошовому забезпеченні в якого перебував позивач, останній звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду за захистом свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Згідно із пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Зважаючи на зміст посвідчення позивача серії НОМЕР_1 від 10.02.2017 на ОСОБА_1 розповсюджуються вимоги коментованого Закону.
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік (стаття 16-2 Закону №504/96-ВР).
Аналогічні норми стосовно надання учасникам бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік закріплені також у статті 77-2 Кодексу законів про працю України.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 проходив службу в органах податкової міліції, вислуга років станом на 24.09.2021 становить 12 років 00 місяців 23 дні, вказане підтверджено грошовим атестатом за №42 від 27.09.2021 (а.с.7).
Розділом XVIII-2 "Податкова міліція" Податкового кодексу України (виключений на підставі Закону №1797-VIII від 21.12.2016 в редакції, чинній на час проходження позивачем служби) було визначено правові засади організації та діяльності податкової міліції, їх статус, а також порядок проходження служби.
В силу правого регулювання статті 348 Податкового кодексу України податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних контролюючих органів, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.
Особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (пункт 353.1 статті 353 Податкового кодексу України).
Пунктом 356.1 статті 356 Податкового кодексу України визначено, що держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України "Про Національну поліцію" та Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".
Відпустки поліцейських регламентовані статтею 92 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 за №580-VIII "Про Національну поліцію" (надалі по тексту також - Закон №580-VIII, в редакції, чинній на час проходження позивачем служби), згідно якої поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Відповідно до частин 10-11 статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції.
За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
На працівників податкової міліції поширюється Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 за №114.
Так, порядок надання відпусток регламентований розділом VІ Положення №114.
Згідно із пунктом 49 Положення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.
В силу вимог пунктів 56 і 61 Розділу VI Положення №114 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.
Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.
Додаткові і соціальні відпустки особам рядового і начальницького складу надаються відповідно до законодавства.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту КЗпП України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
"56. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вже розглядав справи з подібними правовідносинами, зокрема №826/8185/18 за позовом ОСОБА_2 до Національної поліції України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії; №818/1276/17 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Сумській області про стягнення грошової компенсації, середнього заробітку, матеріальної допомоги та моральної шкоди.
57. Предметом спору у цих справах були дії відповідачів щодо невиплати позивачам (поліцейським) грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки, що передують року звільнення. Проте під час їхнього розгляду суди дійшли різних правових висновків.
58. Суд убачає за необхідне відступити від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах №818/1276/17, №820/5122/17, №808/2122/18, №825/1038/16 і вважає правильним правовий висновок, який було викладено у постанові від 23.10.2019 в справі №826/8185/18 з таких підстав.
59. Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
60. Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
57. Аналізуючи наведені норми законодавства, Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
58. Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
59. Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
60. З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.
61. Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
62. Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.".
Враховуючи те, що ОСОБА_1 проходив службу в органах податкової міліції, на позивача поширюється гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України "Про Національну поліцію" та Положенням.
Відтак, з огляду на відсутність правового врегулювання питання компенсації невикористаної додаткової відпустки за попередні роки у Законі №580-VIII та Положенні, при вирішенні спору щодо компенсації позивачу невикористаної частини додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 і 2021 роки, підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.
Таким чином, відповідно до частини 1 статті 24 Закону №504/96-ВР і частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.
Суд звертає увагу на норми статті 4 Закону №504/96-ВР, якими передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Так, додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік гарантована учасникам бойових дій, надається щорічно є оплачуваною та у вище перелічених нормах чинного законодавства визначається, як додаткова відпустка.
Враховуючи норми Положення №114, які передбачають надання додаткових відпусток особам рядового і начальницького складу відповідно до законодавства, а також приписи статті 16-2 Закону №504/96-ВР і статті 77-2 КЗпП України, додаткова відпустка учаснику бойових дій відноситься до інших щорічних додаткових відпусток, визначених законодавством, що передбачені статтею 4 Закону №504/96-ВР.
Матеріалами справи, зокрема листом №149/С/09-97-07 від 25.11.2021, підтверджено, що залишок не використаної додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових складає 56 діб, а саме: 2017-14 діб, 2019-14 діб, 2020-14 діб, 2021-14 діб.
Зміст наказу Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області від 09.11.2021 №152-о, яким звільнено зі служби позивача, свідчить, що він не містить жодних даних щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Отже, на час прийняття наказу від 24.09.2021, відповідач протиправно не здійснив з позивачем належних розрахунків щодо нарахування та виплати останньому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2017, 2019, 2020 та 2021 роки.
Окрім вказаного, суд вважає помилковими твердження комісії з реорганізації Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, вказані в листі від 25.11.2021, щодо відсутності інформації про використання додаткової відпустки як учаснику бойових дій в період з 16.06.2016 по 21.06.2018 (тобто за 2017 і 2018 роки) так як позивач перебував на службі (у трудових відносинах з) в Головному управлінні Державної фіскальної служби в Донецькій області, з огляду на таке.
По перше, останнім місцем несення служби у спірному випадку було саме Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, яке в силу вимог трудового і спеціального законодавство зобов`язано облікувати відповідну персональну інформацію про працівника податкової міліції, в тому числі в тому числі його персональні та індивідуальні дані особової справи.
По друге, відповідач не надав в силу вимог статті 77 КАС України доказів використання позивачем в 2017-2018 роках спірної відпустки чи отримання компенсації за її невикористання при несенні служби в Головному управлінні Державної фіскальної служби в Донецькій області.
По третє, обов`язок виплати компенсації і перевірки усіх даних про нарахування належних до виплати коштів при звільненні покладено саме на суб`єкта владних повноважень (відповідний орган призначення/звільнення), зі служби в якому має місце звільнення, не залежно від того, в якій області чи якому структурному підрозділі податкової міліції Державної фіскальної служби України попередньо працювала (несла службу) особа, яка звільняється.
Тобто, право на спірну відпуску або компенсацію за така відпустку зберігається за працівником податкової міліції при переміщенні/переведенні від одного територіального органу податкової міліції до іншого, і залежить тільки від того, чи скористався міліціонер таким правом (використав відпустку/отримав компенсацію), чи ні.
Безпідставним є посилання відповідача на те, що відсутність поданого позивачем під час проходження служби відповідного рапорту про надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів, унеможливлює нарахування та виплату компенсації за таку відпустку, оскільки право позивача на компенсацію всіх невикористаних днів відпусток гарантоване чинним законодавством України.
Відсутність рапорту службовця не звільняє Головне управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області як орган призначення/звільнення від виконання обов`язку, визначеного статтею 16-2 Закону №504/96-ВР і статтею 77-2 КЗпП України.
Норми матеріального права не ставлять в залежність зміст обов`язку роботодавця при звільненні з роботи від обставини подання чи не подання рапорту/заяви на використання чи не використання відпустки, право на отримання якої набуте до звільнення. Відсутність такого рапорту/заяви свідчить, що працівник, який звільняється, не бажає використовувати таку відпустку, а відтак у роботодавця залишається єдина правомірна поведінка нарахувати і виплатити компенсацію.
На підставі встановлених обставин справи суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу зазначену грошову компенсацію є такими, що належать до задоволення.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У даній справі відповідач не довів правомірність свої дій в частині не виплати спірної грошової компенсації при звільненні позивача з військової служби.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що згідно з копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 10.02.2017 ОСОБА_1 є учасником бойових дій і має права на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, а отже, відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору за подання позову з таким характером спору (а.с.5).
Водночас, в силу правого регулювання частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до приписів статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В поданому позові адвокат Боднарчук А.М. просить стягнути на користь ОСОБА_1 із відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 500,00 гривень (а.с.4).
На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500,00 гривень, подано суду:
- копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ІФ №001728, виданого 09.06.2020 ОСОБА_2 (а.с.16);
- копію ордера серії ІФ №006985 про надання правничої допомоги позивачу у Івано-Франківському окружному адміністративному суді від 03.11.2021 (а.с.17);
- Договір про надання правової (правничої) допомоги від 03.11.2021, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Боднарчуком Андрієм Михайловичем (а.с.18-19);
- розрахунок винагороди згідно Договору від 03.11.2021 на суму 2 500,00 гривень (а.с.20);
- акт приймання-передачі виконаної роботи від 03.11.2021 згідно Договору від 03.11.2021 на суму 2 500,00 гривень (а.с.21);
- довідку №02/11 від 03.11.2021, видану адвокатом Боднарчуком Андрієм Михайловичем, згідно якої за підготовку позовної заяви у даній справі сплачено за домовленістю 2 500,00 гривень (а.с.22);
- квитанцію до прибуткового касового ордера №48 від 03.11.2021 про сплату позивачем 2 500,00 гривень за Договором про надання правової (правничої) допомоги від 03.11.2021 (а.с.23).
Відтак, позивачем надані належні документи про понесення останнім витрат на правничу допомогу в розмірі 2 500,00 гривень, що дає підстави для вирішення судом питання відшкодування витрат на користь ОСОБА_1 .
Оцінюючи характер наданої адвокатом Боднарчуком А.М. правничої допомоги відповідно до договору про надання правової допомоги від 03.11.2021 та згаданого акта про виконання договору від 03.11.2021, слід виходити із наступного.
"74. Водночас колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
75. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
76. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним."
А тому, зовсім не зменшуючи значення і роль професійного фахівця у галузі права, кваліфікованого адвоката та не втручаючись у його право на самосійне визначення і оцінку вартості власних знань, здобутого досвіду і авторитету як представника у даній справі, досвідченого юриста загалом, надання в інтересах ОСОБА_1 послуг із ознайомлення з документами, аналізу судової практики і законодавства, усної консультації, підготовки звернення до відповідача та складання від імені позивача позовної заяви, на переконання суду, потребує певної затрати часу та зусилля, а не загалом 2,5 години, як то визначено у акті від 03.11.2021.
Разом з цим, суд враховує й те, що окрема правова мотивація, сформована адвокатом у позовній заяві як обґрунтування порушеного права, є явно помилковою. Зокрема, спірні правовідносини за участю відповідача і позивача як працівника податкової міліції не врегульовані положеннями Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
З огляду на вищевказане, суд переконаний, що розмір витрат на правничу допомогу, заявлений до відшкодування за рахунок відповідача (2 500,00 гривень), є значно завищеним та неспівмірним із складністю і характером даної справи.
Підсумовуючи свої аргументи і мотиви, суд вважає справедливим можливе відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1 750,00 гривень.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківської області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 при звільненні його з податкової міліції грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2019, 2020 та 2021 роки.
Зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2019, 2020 та 2021 роки, на день звільнення зі служби 24.09.2021.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківської області (ідентифікаційний код юридичної особи 39394463) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 750 (одна тисяча сімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), АДРЕСА_2 ;

представник позивача адвокат Боднарчук Андрій Михайлович, АДРЕСА_3 ;

Відповідач Головне управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківської області (ідентифікаційний код юридичної особи 39394463), вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018.

Суддя Чуприна О.В.