Справа № 380/19729/21
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2022-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2022 року

справа №380/19729/21

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

за участю:

секретар судового засідання Шийович Р.Я.,

від позивача представник не з`явився,

від відповідача Мельник О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до 7 прикордонного (Карпатського) загону Західного міжрегіонального управління Державної прикордонної служби України, про визнання протиправною та скасування постанови.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) (далі позивач) з позовом до Львівського прикордонного загону (далі відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу адміністративно юрисдикційної діяльності штабу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.01.2021 про заборону в`їзду громадянину Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) в Україну.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Спірна постанова прийнята у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 затриманий 28.12.2020 посадовими особами прикордонної варти Республіки Польща як такий, що опинився в Польщі внаслідок незаконного перетину кордону з Україною. Постановлено заборонити громадянину Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) в`їзд в України строком на п`ять років. Водночас позивач вважає, що таке рішення є необґрунтованим та суперечить вимогам закону.

Вказує, що посилаючись в постанові на п. 2 ст. 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідач не діяв на підставі, визначеній законом, оскільки ст. 14 Закону не містить п. 2.

Частина 2 статті 14 Закону «Повернення іноземців та осіб без громадянства, яким не дозволено в`їзд в Україну» регулює питання повернення іноземців, яким заборонено в`їзд в Україну, однак які, на відміну від ситуації, передбаченої ч. 1 цієї ст. (спроба потрапити на територію України через пункт пропуску) перетнули кордон з Україною поза пунктом пропуску через державний кордон.

Водночас позивачу не було заборонено в`їзд в Україну до прийняття оскаржуваної постанови. Відтак були відсутні підстави для застосування щодо нього ст. 14 Закону, а тим більше п. 2 ст. 14 Закону, якого не існує.

Стосовно посилання в оскаржуваній постанові на підпункт «г» пункту 2.1 та пункт 2.3 Інструкції, позивач зазначає, що нею не може бути розширено перелік випадків заборони в`їзду в Україну порівняно з переліком, визначеним Законом.

Крім того, оскаржувана постанова прийнята з порушенням встановленого порядку, не оголошувалася позивачу Турецькою мовою, а також не надавалася копія відповідної постанови. Також, постанова прийнята не уповноваженою посадовою особою.

Звертає увагу, що наклавши оскаржуваною постановою на позивача заборону в`їзду в Україну, його всупереч вимог закону було двічі притягнуто до адміністративної відповідальності.

Вперше ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за перетин кордону в Польщу шляхом накладення на нього штрафу згідно з рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 30.12.2020. Вдруге його за це адміністративне правопорушення притягнуто до відповідальності оскаржуваною постановою від 21.01.2021, якою йому заборонено в`їзд в Україну строком на п`ять років.

Водночас відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Ухвалою від 17.11.2021 суд відкрив загальне позовне провадження у справі.

Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві. 7 прикордонний (Карпатський) загін Західного міжрегіонального управління Державної прикордонної служби України вимоги позивача не визнає повністю і вважає, що вони не ґрунтуються на законі, є безпідставними і тому не підлягають задоволенню. Своїми діями позивач порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» від 04 листопада 1991 року, внаслідок чого Яворівським районним судом Львівської області 30.12.2020 його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400,00 грн.

З метою ідентифікації позивача Львівським прикордонним загоном стосовно позивача вживались активні заходи щодо його ідентифікації та документування свідоцтвом на повернення в країну походження. Так, 15.01.2021 до Посольства Турецької Республіки направлено запит (разом з додатками) з метою ідентифікації та документування його свідоцтвом на повернення, внаслідок чого 21.01.2021 позивача було документувано свідоцтвом на повернення.

Враховуючи вимоги ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та вимоги Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом МВС України, АДПС України та СБ України від 23.04.2012 №353/271/150, стосовно позивача 21.01.2021 начальником Львівського прикордонного загону прийнято рішення щодо його примусового повернення до країни походження або третьої країни.

Ухвалою від 27.04.2022 без виходу до нарадчої кімнати суд допустив процесуальну заміну відповідача на його правонаступника.

Ухвалою від 27.04.2022 визнано поважними причини пропуску строку на звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Ухвалою від 27.04.2022 суд закрив підготовче провадження у справі та перейшов до розгляду справи по суті.

В судове засіданні по розгляду справи представник позивача не з`явився, скерував до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив.

Суд заслухав доводи представника відповідача, дослідив надані сторонами письмові докази, з`ясував фактичні обставини, та-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) громадянин Республіки Туреччина, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач здійснив незаконний перетин державного кордону з України у Республіку Польща, поза пунктом пропуску, напрямок прикордонного знаку не встановлено, на околиці населеного пункту Липовець Дрогомишлянської сільської ради, Яворівського району Львівської області, внаслідок чого 28.12.2020 затриманий посадовими особами Прикордонної Варти Республіки Польща. 29 грудня 2020 року о 15 год. 40 хв. на підставі ст.ст. 3, 5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб» громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) в пункті пропуску для автомобільного сполучення «Грушів - Будомеж» передано на територію України представникам відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». 29.12.2020 про затримання відповідача проінформовано Посольство Турецької Республіки в Україні та Департамент консульської служби Міністерства закордонних справ України.

Відповідно до постанови Яворівського районного суду Львівської області від 30.12.2020 у справі №944/5717/20 позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП та вирішено накласти на нього стягнення у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) грн. - в дохід держави.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.12.2020 у справі №463/12628/20 позов ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) задоволено; затримано громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), з метою його ідентифікації, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме: з 15 год. 40 хв. 29 грудня 2020 року. (Відповідно до квитанції №57 штраф на виконання рішення у справі №944/5717/20 позивач сплатив 26.08.2021).

Суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

15.01.2021 до Посольства Турецької Республіки Львівським прикордонним загоном Державної прикордонної служби України направлено запит №21/411 (разом з додатками) з метою ідентифікації позивача.

21.01.2021 заступник начальника відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» виніс рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), яким зобов`язано позивача у термін до 30.01.2021 покинути територію України.

Зміст рішення під особистий підпис доведено на турецькій мові позивачу, заяв чи клопотань не надходило /арк.спр.76 зв./.

Позивач у встановлені строки виконав рішення щодо примусового повернення, оскільки 21.01.2021 виїхав за межі України через пункт пропуску для авіаційного «Бориспіль», що підтверджується актом про повернення пасажира /арк.спр.77/.

Також 21.01.2021 заступником начальника відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу Львівського прикордонного загону винесено постанову відповідно до якої керуючись ч. 2 ст. 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та п.п. «г» п. 2.1, 2.3 Інструкції №946, громадянину Республіки Туреччина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) заборонено в`їзд в Україну строком на 5 років /арк.спр.9/.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач через уповноваженого представника звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи справу суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог п. 8 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 №661-IV (далі Закон №661-IV) на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються: запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень митних органів щодо інформування митних органів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких митними органами було виявлено порушення митних правил.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі Закон №3773-VI) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 2 ст. 26 Закону №3773-VI передбачено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України (ч. 3 ст. 26 Закону №3773-VI).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 26 Закону №3773-VI рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

За приписами ч. 6 ст. 26 Закону №3773-VI контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.

У разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця або особи без громадянства скасовується віза і вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні (ч. 7 ст. 26 Закону №3773-VI).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 30 Закону №3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Позов про примусове видворення не подається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України.

Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.

Судом встановлено, що на виконання рішення суду позивач покинув територію України, а відповідачем своєю чергою прийнято спірну постанову про заборону йому в`їзду в України строком на п`ять років.

Надаючи оцінку оскаржуваній постанові суд враховує наступне.

Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011 №946, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.12.2011 за №1564/20302, затверджено Інструкцію про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі Інструкція №946).

Відповідно до вимог п. 2.1 розділу 2 Інструкції №946 рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю (далі - рішення про заборону в`їзду в Україну) приймається органом охорони державного кордону в разі:

а) якщо при клопотанні про в`їзд в Україну іноземець подав про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

б) якщо паспортний документ іноземця, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

в) якщо іноземець порушив у пункті пропуску через державний кордон України (далі - пункт пропуску) правила перетинання державного кордону України або не виконав законних вимог посадових та службових осіб органу охорони державного кордону;

г) якщо іноземця затримано під час незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску;

ґ) якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

д) якщо іноземця затримано у межах контрольованого прикордонного району під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України;

е) якщо іноземець здійснив в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них з порушенням встановленого законодавством України порядку або вчинив спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду;

є) якщо іноземець не виконав рішення уповноваженого державного органу про заборону в`їзду в Україну;

ж) в інтересах забезпечення національної безпеки України у сфері безпеки державного кордону України та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Зі змісту оскаржуваної постанови про заборону в`їзду судом з`ясовано, що така, зокрема, прийнята на підставі пп. г п. 2.1 розділу 2 Інструкції №946 (якщо іноземця затримано під час незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску).

Суд наголошує, що вказані обставини позивачем не спростовано. Ба більше, зазначене порушення встановлене рішенням суду, а отже, згідно з приписами КАС України доказуванню не підлягає.

Згідно з вимогами п. 2.2 розділу 2 Інструкції №946 рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю може бути прийнято органом охорони державного кордону:

- щодо осіб, зазначених у ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», у разі прийняття рішення про їх примусове повернення;

- за поданням державного виконавця у разі невиконання особою рішення про накладення штрафів за правопорушення, розгляд справ за якими належить до компетенції Державної прикордонної служби України.

З вказаних приписів висновується, що позивач належить до осіб щодо яких уповноважений орган Державної прикордонної служби наділений повноваженнями приймати рішення про заборону в`їзду, оскільки стосовно нього прийнято рішення про примусове повернення.

Щодо тверджень позивача про те, що при винесенні спірної постанови відповідач протиправно застосував норми п. 2 ст. 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки такого пункту не існує, то такі є помилковими та спростовуються наступним.

Рішення про заборону в`їзду в Україну відповідно до ч. 2 ст. 14 і ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» приймається строком на п`ять років стосовно іноземців:

1) які незаконно перетнули державний кордон України поза пунктами пропуску через державний кордон України;

2) стосовно яких адміністративним судом прийнято рішення про примусове видворення з України;

3) виявлених в пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України під час їх виїзду з України після закінчення терміну, визначеного для виконання ними рішення про примусове повернення.

Тобто нормативні приписи не містять п. 2, проте містять ч. 2, яка власне і вказана відповідачем у спірному рішенні, та застосовується в сукупності із приписами ч. 1 ст. 30 Закону.

Щодо тверджень позивача про те, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням встановленого порядку, то такі теж не відповідають дійсності з огляду на таке.

Відповідно до вимог розділу 3 Інструкції №946 у разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну в пункті пропуску старшим прикордонних нарядів у пункті пропуску або у разі затримання особи за незаконне перетинання державного кордону поза пунктами пропуску старшим зміни прикордонних нарядів (далі - старший зміни) складається довідка.

На підставі відомостей, викладених у довідці, старшим зміни готується постанова про заборону в`їзду в Україну (далі - постанова) (додаток 1).

Постанова складається у двох примірниках, які підписуються старшим зміни.

Підготовлені довідка та два примірники постанови (далі - матеріали) невідкладно надсилаються начальнику зміни оперативно-чергової служби центру управління службою органу охорони державного кордону (далі - начальник зміни) для доповіді начальнику органу охорони державного кордону або його першому заступнику (далі - уповноважена посадова особа) для прийняття рішення.

Отримавши матеріали, начальник зміни реєструє їх у журналі обліку матеріалів щодо заборони в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (додаток 2) та невідкладно доповідає про їх надходження уповноваженій посадовій особі для прийняття рішення. При цьому, в журналі в обов`язковому порядку зазначаються час отримання матеріалів начальником зміни та час доповіді про їх надходження уповноваженій посадовій особі, що засвідчується підписом начальника зміни.

Перший примірник постанови із зазначеним на ній рішенням та довідка зберігаються в органі охорони державного кордону, який затвердив постанову. Другий примірник постанови, завірений гербовою печаткою, штабом органу охорони державного кордону (головним відділом) надсилається в підрозділ охорони державного кордону, яким ініційовано питання про заборону в`їзду в Україну іноземцю.

Після отримання в установленому порядку від начальника зміни інформації про прийняте уповноваженою посадовою особою рішення старший зміни:

- оголошує рішення органу охорони державного кордону, мовою якою володіє іноземець;

- проставляє у паспортному документі іноземця відмітку „Заборонено в`їзд в Україну терміном на ... (додаток 3), засвідчує її підписом та печаткою (додаток 4);

- записує рішення про заборону в`їзду в Україну до журналу обліку іноземців, яким заборонено в`їзд в Україну (додаток 5).

Однак суд наголошує, що згідно з вимогами п. 4.1 розділу 4 Інструкції №946 у разі примусового повернення, що власне і має місце у даному випадку, примусового видворення чи реадмісії іноземців довідка, передбачена пунктом 3.1 розділу III цієї Інструкції, не складається, і прийняття рішення здійснюється відповідно до п. 3.6 розділу 3 Інструкції №946.

А згідно з п. 3.6 розділу 3 Інструкції №946 уповноважена посадова особа зобов`язана протягом трьох годин після доповіді розглянути отримані матеріали та:

а) за наявності підстав прийняти шляхом затвердження обох примірників постанови рішення про заборону іноземцю в`їзду в Україну. Затверджені примірники постанови передаються начальнику зміни;

б) за відсутності достатніх підстав утриматися від прийняття рішення, наклавши на постанові відповідну резолюцію. Незатверджені примірники постанови передаються начальнику зміни.

Про прийняте рішення начальник зміни невідкладно із застосуванням засобів телефонного зв`язку інформує старшого зміни.

З викладеного суд висновує, що оскільки для іноземців стосовно яких прийнято рішення про примусове повернення Інструкція №946, а саме розділ 4 встановлює особливий порядок, то твердження позивача про недотримання відповідачем порядку передбаченого у разі виявлення підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду прикордонним нарядом у пункті пропуску або у разі затримання іноземця під час незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску є необґрунтованими.

Крім того, суд критично оцінює доводи позивача щодо того, що оскаржувана постанова прийнята не уповноваженою посадовою особою.

Згідно із постановою вона винесена заступником начальника відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу Львівського прикордонного загону. А згідно з вимогами п. 6.2 розділу 6 Інструкції №946 постанова готується підрозділом адміністративно-юрисдикційної діяльності органу охорони державного кордону. Тобто постанова винесена уповноваженою на те особою.

Окремо суд звертає увагу та твердження викладені у позові, про те, що спірною постановою його двічі притягнуто до відповідальності за одне і те ж порушення.

Суд зважає, що за вчинене порушення на позивача накладено адміністративний штраф згідно з приписами КУпАП. Однак наголошує, що між штрафом та застосованими обмеженнями вираженими у забороні в`їзду наявний причинно-наслідковий зв`язок, позаяк забороні в`їзду по своїй суті передує примусове повернення, підставою якому стало порушення законодавства, і накладення штрафу у такому випадку має розцінюватися, як окремий вид відповідальності.

Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно з ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд висновує, що відповідач вказані вимоги щодо обов`язку довести правомірність свого рішення виконав.

Даючи оцінку спірному рішенню відповідача на відповідність критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку, що відповідач в межах спірних правовідносин діяв на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дій та неупереджено, тому у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Відповідно до приписів ст. 139 КАС України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 294,295 КАС України, суд
в и р і ш и в :
1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст складнений 08.06.2022.

Суддя Кравців О.Р.