Справа № 442/2859/19
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№442/2859/19
У Х В А Л А

з питань поновлення процесуальних строків

01 червня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Чаплик І.Д.,

секретар судового засідання Посмітюх К.Т.,

за участю:

представника позивача Борківський О.Р.,

представника відповідача Яцків І.М.,

розглянув у підготовчому засіданні у місті Львові заяву представника позивача про поновлення строку на звернення до суду та клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

у квітні 2019 року Служба безпеки України звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2019 року позов задоволено. Постановою Львівського апеляційного суду 13 грудня 2021 року заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2019 року скасовано, провадження у справі закрито в зв`язку з тим, що справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, та роз`яснено позивачу право звернутися до суду із заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.

06 січня 2022 року до Львівського апеляційного суду надійшла заява Служби безпеки України про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи.

17 лютого 2022 року Львівський апеляційний суд справу № 442/2859/19 за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 про стягнення коштів передав для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвалою суду від 16 березня 2022 року прийнято справу до провадження, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та зобов`язано сторін протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення цієї ухвали надати суду всі матеріали, які були або мали бути взяті до уваги при вчиненні дій та прийнятті рішення, з приводу якого заявлено цей позов.

На адресу суду 12.04.2022 від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить залишити позов Служби безпеки України до ОСОБА_1 про стягнення коштів без розгляду. Свої доводи представник відповідача обгрунтовує тим, що строк звернення до суду із позовом про стягнення коштів, який пов`язаний із проходженням публічної служби, а тому регламентується ст.122 КАС України та в спірному випадку позивачем пропущений. Зазначає, що правова позиція щодо вирішення даної категорії спорів в порядку адміністративного судочинства сформована у постановах ВП ВС від 12.12.2018 у справі №804/285/16, від 05.12.2018 у справі №18/1688/18, від 30.01.2019 у справі №810/2610/16, від 13.03.2019 у справі №723/18/17, тобто була відомою позивачу до звернення з даним позовом до суду, який ним подано лише 22.04.2019, тоді як перебіг строку розпочався 07.06.2018, а тому просить позов залишити без розгляду. Вважає, що позивач умисно змінив підсудність спору з метою вирішення спору по суті.

Ухвалою суду від 18.04.2022 постановлено розгляд справи за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 про стягнення коштів здійснювати за правилами загального позовного провадження.

16.05.2022 в підготовчому засіданні оголошено перерву для надання можливості представнику позивача привести позовну заяву у відповідність до норм КАС України.

На адресу суду 25.05.2022 від позивача надійшла уточнена позовна заява, приведена у відповідність до норм КАС України, яку суд протокольною ухвалою від 01.06.2022 прийняв до розгляду. За змістом позовної заяви позивач також просить поновити строк звернення до суду в порядку адміністративного судочинства. Доводи позивача зводяться до того, що при зверненні до суду в порядку ЦПК України ним дотримано строки звернення з даним позовом до суду, оскільки на час звернення існувала судова практика розгляду спорів даної категорії саме в порядку ЦПК України. Враховуючи те, що судова практика змінилася з прийняттям постанови ВП ВС від 12.12.2018 у справі №804/285/16, тобто вже після завершення передбаченого КАС України строку звернення, позивач просить визнати поважними причини пропуску строку звернення та поновити такий строк. В обгрунтування своєї позиції також покликається на висновки Верховного Суду у справі №922/1467/19, згідно яких подання позову з недодержанням правил підвідомчості не перериває перебігу строку позовної давності, проте, неправильним і несправедливим є покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.

01.06.2022 до суду від відповідача надійшла заява про залишення позову без розгляду. В заяві представник відповідача наводить аналогічні підстави для залишення позову без розгляду, що й у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначає, що практика розгляду даного спору адміністративними судами сформувалася ще в грудні 2018 року, а позивачем не наведено жодних об`єктивних обставин, що перешкоджали йому звернутися з даним позовом своєчасно, як і не подано відповідних доказів поважності причин пропуску такого строку. Представник відповідача також покликається на постанову ВС КАС від 23.12.2020 у справі №360/4485/19, згідно якої закріплення строків звернення до адміністративного суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначення якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єкта владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до своїх обов`язків.

У підготовчому засіданні представник відповідача клопотання про залишення позовної заяви без розгляду підтримав та просив суд його задовольнити.

У підготовчому засіданні представник позивача проти клопотання про залишення позовної заяви без розгляду заперечив та просив суд відмовити у його задоволенні, поновити строк звернення до суду з даним позовом

Розглянувши клопотання представників сторін з питань строку звернення до суду, суд встановив такі обставини та дійшов наступних висновків.

Предметом спору в даній справі є стягнення коштів з ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням його в Національній Академії Служби безпеки України як курсанта.

Наказом НА СБУ від 07.06.2018 №370-ос відповідач відрахований з НА СБУ на підставі підпункту «а» пункту 80 Положення про проходження військової служби (навчання) за контрактом курсантами (слухачами) вищих військових навчальних закладів Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2017 №1262/2007, з яким відповідач ознайомлений.

25.07.2018 НА СБУ направило до відповідача лист з проханням сплатити фінансову заборгованість по відшкодуванню витрат, пов`язаних з навчанням та утриманням у НА СБУ в сумі 88693,24 грн., з якої 5000 грн. відповідачем погашено. Залишок непогашеної заборгованості становить 83693,74 грн.

Позивач звернувся з даним позовом 12.04.2019 до суду в порядку ЦПК України.

Спірним у цій справі є питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом про стягнення коштів по відшкодуванню витрат, пов`язаних з навчанням та утриманням, а також наявність підстав вважати поважними причини пропуску строку, які пов`язані зі зміною правової позиції Верховного Суду з цього питання.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого вказаним Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи вказаним Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Вищенаведені правові положення свідчать, що законодавець допускає ймовірність виявлення судом факту недотримання строку звернення до суду і після відкриття провадження у справі, внаслідок чого позов може бути залишений без розгляду. При цьому, приписи статті 123 КАС України передбачають право особи подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведенням поважних причин такого пропуску.

Заявляючи клопотання про залишення позову без розгляду, представник відповідача покликається на сформовану правову позицію у постановах ВП ВС від 12.12.2018 у справі №804/285/16, від 05.12.2018 у справі №18/1688/18, від 30.01.2019 у справі №810/2610/16, від 13.03.2019 у справі №723/18/17 щодо вирішення даної категорії спорів в порядку адміністративного судочинства, а тому строк звернення до суду із позовом про стягнення коштів, який пов`язаний із проходженням публічної служби регламентується ст.122 КАС України та в спірному випадку позивачем пропущений.

Надаючи оцінку вказаним доводам представника відповідача, сул враховує, що ухвалюючи постанову від 12.12.2018 у справі №804/285/16, з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року в справі № 461/5577/15-ц, 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15, оскільки указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.

З урахуванням викладеного, враховуючи висновок Верховного Суду щодо визначення юрисдикції даного спору суд доходить висновку про те, що строк звернення до суду з цим позовом визначається статтею 122 КАС України і становить один місяць з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи питання відносно того чи є причини приведені позивачем з приводу пропуску процесуального строку звернення до суду з даним адміністративним позовом поважними, суд ураховує наступне.

Як було зазначено судом вище з 12.12.2018 Великою Палатою Верховного Суду змінено правову позицію щодо юрисдикції спорів про відшкодування вартості навчання, а отже фактично змінилася і позиція щодо процесуального строку звернення до суду з даним позовом. Разом з тим, на момент виникнення права у позивача на звернення до суду з даним позовом існувала позиція щодо юрисдикції даного спору цивільному суду, яка була викладена у постановах від 14 березня 2018 року в справі № 461/5577/15-ц, 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15. Спори у цих справах також стосувалися стягнення витрат, пов`язаних з утриманням особи під час навчання у вищому навчальному закладі МВС, яка у подальшому перебувала на публічній/державній службі, і суд дійшов висновку, що спір не стосується проходження відповідачем публічної служби в органах внутрішніх справ, а пов`язаний з невиконанням ним умов цивільно-правової угоди і вимогою позивача відшкодувати понесені витрати на навчання у вищому навчальному закладі. За таких підстав зазначена категорія спору не належить до юрисдикції адміністративних судів, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Відтак, при зверненні до суду з позовом у цій справі в порядку ЦПК України позивачем дотримано строки звернення до суду.

Надаючи оцінку доводам представника відповідача про те, що практика розгляду даного спору адміністративними судами сформувалася ще в грудні 2018 року, а позивачем не наведено жодних об`єктивних обставин, що перешкоджали йому звернутися з даним позовом своєчасно, як і не подано відповідних доказів поважності причин пропуску такого строку, суд зазначає наступне.

Питання наявності підстав вважати поважними причини пропуску строку звернення до суду з позовом, які пов`язані зі зміною правової позиції Верховного Суду було предметом дослідження Верховним Судом у справі № 640/11650/21, за наслідками касаційного розгляду якої було ухвалено постанову від 23 вересня 2021 року. У цій постанові суд касаційної інстанції зазначив, що у перехідний період для забезпечення реалізації права особи на звернення до суду у вказаних умовах їй має бути забезпечений певний розумний строк, достатній для формулювання правової позиції і вчинення дій з підготовки відповідного позову та його подання до суду. Тобто, новий підхід Верховного Суду у питанні визначення строку звернення до суду з позовами може застосовуватися для нових позовів, поданих після ухвалення відповідної постанови Верховного Суду, однак при вирішенні питання поновлення строку звернення з позовом істотне значення мають такі обставини: строк, який сплинув після зміни судової практики і до моменту звернення до суду з позовом; причини, які заважали звернутися до суду з позовом у максимально короткий термін після зміни судової практики; чи є підставі вважати, що позивачем було допущено необґрунтовані зволікання.

Отже, задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 27 січня 2022 року по справі №160/11673/20.

Як наслідок, приведені позивачем доводи стосовно наявності правових підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду є такими, що беззаперечно заслуговують на увагу суду, позаяк суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд його справи.

Суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.05.2020 у справі №922/1467/19, згідно яких подання позову з недодержанням правил підвідомчості не перериває перебігу строку позовної давності, проте, неправильним і несправедливим є покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку звернення. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

На переконання суду подання позову з недодержанням правил підвідомчості та зміна правової позиції не може бути перешкодою для доступу позивача до суду з урахуванням того, що на момент виникнення права на позов у такої особи були очікувані та передбачувані сподівання, що для захисту своїх прав в судовому порядку застосовується встановлений ЦПК України строк, з дотриманням якого позивач і звернувся до суду і який й був врахований судом при відкритті провадження у справі в порядку ЦПК України.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, §36, суд дійшов висновку, що право доступу до правосуддя є однією із невід`ємних складових права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції. У цьому ж рішенні (§35) ЄСПЛ зазначив, що було б немислимо, щоб частина перша статті 6 Конвенції містила детальний опис наданих сторонам процесуальних гарантій в цивільних справах і не захищала в першу чергу того, що дає можливість практично користуватися цими гарантіями доступу до суду. Ступінь доступу, який надає національне законодавство, також повинен бути достатнім для забезпечення «права на суд», беручи до уваги принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб право доступу було ефективним, особа повинна мати чітку, практичну можливість оскаржити дію, яка становить втручання у його права (рішення ЄСПЛ у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) від 4 грудня 1995 року, §36).

Щодо обмеження права доступу до правосуддя, у рішенні по справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (рішення від 12 липня 2001 року у справі Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany, §44), ЄСПЛ зазначив, що при цьому повинно бути забезпечено, що застосовані вимоги не обмежують або не зменшують доступу до суду особи таким чином або в такій мірі, що порушується сама суть цього права. Крім того, обмеження не буде сумісним з ч.1 ст.6, якщо воно не переслідує законної мети і якщо відсутнє розумне співвідношення пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Крім того, у рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» (рішення від 9-го жовтня 1979 року у справі Airey v. Ireland, §24) ЄСПЛ вказав, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або ілюзорні права, а права, які є практичними та ефективними. Особливо це стосується права доступу до суду з огляду на визначне місце, яке в демократичному суспільстві належить праву на справедливий судовий розгляд. Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»). Такої ж правової позиції дотримується й Верховний Суд у постанові від 18.12.2018 по справі №761/5894/17.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення строку на звернення до суду з позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 про відшкодування вартості навчання, а тому заяву позивача необхідно задовольнити. Як наслідок, клопотання представника відповідача слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 121-123, 243, 248, 256 КАС України, суд,-

ухвалив:

заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду задовольнити.

Визнати поважними причини пропуску Службою безпеки України строку звернення до суду із позовною заявою у справі до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Поновити Службі безпеки України строк звернення до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та окремо не оскаржується. Заперечення на ухвалу суду можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Повний текст ухвали складено 06.06.2022.

Суддя Чаплик І.Д.