Справа № 280/2944/22
Суддя: Прудивус Олег Васильович
Дата ухвалення: 2022-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

07 червня 2022 року Справа № 280/2944/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прудивуса О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовною заявою: ОСОБА_1 (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 )

до: Управління соціального захисту населення Мелітопольської міської ради Запорізької області (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Чернишевського, буд. 26; )

про: визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень та стягнення недоотриманої частини щорічної разової грошової допомоги,

ВСТАНОВИВ:

10.05.2022 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Управління соціального захисту населення Мелітопольської міської ради Запорізької області (далі відповідач), в якому позивач просить:

визнати протиправними дії відповідача щодо здійснення перерахунку та виплати позивачу разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі, меншому, ніж сім мінімальних пенсій за віком;

стягнути з відповідача на користь позивача недоотриману частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2021 року у розмірі 8 992,00 грн.;

стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Представник позивача обґрунтовує позовні вимоги тим, що позивач є інвалідом війни, у зв`язку з чим має право на одержання пільг, встановлених для даної категорії осіб, зокрема на щорічну разову грошову допомогу, яка відповідно до ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон України від 22.10.1993 № 3551-XII) виплачується щорічно до 5 травня у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Представник позивача також зауважив, що у 2021 році позивачу була виплачена грошова допомога у розмірі 3 391,00 грн. замість 12 363,00 грн., що прямо суперечить положенням ст. 13 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII. З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з заявою щодо здійснення перерахунку та виплати недоотриманої частини щорічної разової грошової допомоги, однак листом відповідача від 10.02.2022 № М-26/з «Про виплату щорічної разової допомоги до 5 травня» у задоволенні вказаної заяви йому було відмовлено. З огляду на викладені обставини у їх сукупності, представник позивача просить суд задовольнити позов повністю.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 16.05.2022 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження).

23.05.2022 судом отримано відзив на позовну заяву (вх.№ 18598 від 23.05.2022), в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки відповідач не нараховував позивачу щорічну разову грошову допомогу за 2021 рік у розмірі 3 391,00 грн. Вчинення відповідних дій належить до компетенції Пенсійного фонду України. Також, представник відповідача зауважив, що відповідач як орган місцевого самоврядування не має власних коштів, а виступає лише розпорядником бюджетних коштів. Як наслідок, відповідач виконує лише функції з перерахування коштів на розрахунковий рахунок банківської установи, де особа отримує пенсію, а не встановлює розмір щорічної разової грошової допомоги. Належними відповідачами у даній справі, на думку представника відповідача, мають виступати Кабінет Міністрів України та Пенсійний фонд України. Окремо представник відповідача у відзиві на позовну заяву вказав, що заявлені позивачем судові витрати з огляду на характер досліджуваного публічно-правового спору є завищеними та такими, що не відповідають критеріям доцільності та нагальної потреби. Крім іншого, позивачем, як стверджує представник відповідача, пропущений строк звернення до суду з даним позовом, адже щорічна разова грошова допомога була виплачена позивачу 28.04.2021, натомість адміністративний позов датований лише 17.02.2022. З огляду на викладені обставини у їх сукупності, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У зв`язку з розглядом даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши матеріали і з`ясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши інші наявні у справі докази у їх сукупності, встановив таке.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідача зареєстровано як юридичну особу орган місцевого самоврядування 23.01.2003.

Позивач має статус особи з інвалідністю третьої групи внаслідок війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , та, відповідно, має право на пільги, встановлені законодавством України, для ветеранів війни інвалідів війни (а.с.11).

31.01.2022 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив: 1) надати інформацію щодо того, в якій сумі відповідачем як органом місцевого самоврядування у 2021 році виплачено на користь позивача щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи; 2) здійснити перерахунок та виплату недоотриманої частини щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 по справі № 3-р/2020 (а.с.12).

Листом від 10.02.2022 № М-26/з «Про виплату щорічної разової допомоги до 5 травня» відповідач повідомив позивача, що він виконує функцію лише виплати допомоги, а не встановлює розмір і цільове спрямування будь-яких видатків держави на загальносуспільні потреби, які згідно з ч. 2 ст. 95 Конституції України визначаються тільки Законом про Державний бюджет України. Також, відповідачем було зазначено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а відтак, механізм їх реалізації може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Станом на дату складання листа від 10.02.2022 № М-26/з «Про виплату щорічної разової допомоги до 5 травня» потребу профінансовано відповідно до розмірів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 08.04.2021 № 325 «Деякі питання виплати у 2021 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань». Враховуючи вищевикладене, відповідач надав позивачу перерахунок щорічної разової грошової допомоги до 05.05.2021. Виплата недоотриманих коштів є неможливою через відсутність бюджетних призначень (а.с.13-14).

Оцінюючи правомірність дій відповідача щодо відмови у перерахунку та виплаті позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі, меншому, ніж сім мінімальних пенсій за віком, суд виходить із такого.

Частиною другою ст. 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, є Закон України від 22.10.1993 № 3551-XII.

Так, відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Також, у ст. 13 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII законодавець регламентував пільги особам з інвалідністю внаслідок війни.

Зокрема, згідно з ч. 5 ст. 13 досліджуваного нормативно-правового акту (в редакції Закону України від 25.12.1998 №367-XIV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

За приписами ст. 17 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII фінансування витрат, пов`язаних з введенням його в дію, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів.

Підпунктом «б» пп. 2 п. 20 Розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України від 28.12.2007 №107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності 01.01.2008) ч. 5 ст. 13 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII викладено у новій редакції, за змістом якої щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Однак, 22.05.2008 Конституційний Суд України прийняв рішення № 10-рп/2008 у справі №1-28/2008, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення пункту 20 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Варто зауважити, що правовідносини щодо нарахування, виплати та розмірів одноразової грошової допомоги до 5 травня були з 01.01.2015 також врегульовані пунктом 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.

Законом України від 28.12.2014 №79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», який набрав чинності 01.01.2015, розділ VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, за змістом якого норми і положення, зокрема ст.ст. 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, Кабінету Міністрів України були делеговані повноваження встановлювати розмір разової грошової допомоги до 5 травня.

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020 у справі №1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Конституційний Суд України у цьому рішенні зауважив, що Бюджетним кодексом України не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України. Встановлення пунктом 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України іншого, ніж у статтях 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII, законодавчого регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII, що суперечить принципу верховенства права, встановленому статтею 8 Конституції України.

Частиною 2 статті 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, з 27.02.2020 норми і положення, зокрема ст.ст. 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII, не застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. У даному випадку застосуванню підлягають положення ст. 13 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII в редакції Закону України від 25.12.1998 №367-XIV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», частиною 5 якої передбачено виплату разової грошової допомоги до 5 травня у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Вищенаведене відповідає правовому висновку, викладеному у рішенні Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 29.09.2020, прийнятому у зразковій справі № 440/2722/20 (провадження №Пз/9901/14/20) та залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 (позов ОСОБА_1 до Центру та Управління про визнання бездіяльності протиправною й зобов`язання вчинити певні дії, №№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 91883790 та 94377739 відповідно).

При цьому, суд звертає увагу, що норми будь-яких підзаконних нормативно-правових актів, у тому числі постанови Кабінету Міністрів України, на яку посилається відповідач як на підставу правомірності своїх дій у спірних правовідносинах, не можуть змінювати приписів Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII.

Так, на час виникнення спірних правовідносин одночасно діяли Закон України від 22.10.1993 № 3551-XII в редакції Закону України від 25.12.1998 №367-XIV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та постанова Кабінету Міністрів України від 08.04.2021 № 325 «Деякі питання виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі Постанова КМУ від 08.04.2021 № 325), якою затверджений Порядок використання коштів державного бюджету, передбачених для виплати щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни і жертвам нацистських переслідувань (далі Порядок).

Виходячи із визначених у ч. 3 ст. 7 КАС України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру разової грошової у 2021 році слід застосовувати не Постанову КМУ від 08.04.2021 № 325, а Закон України від 22.10.1993 № 3551-XII, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон України від 09.07.2003 №1058-IV) мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Статтею 7 Закону України від 15.12.2020 № 1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік» (далі Закон України від 15.12.2020 № 1082-IX) визначено, що прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, у 2021 році з 1 січня становить 1769 гривень.

Так, судом встановлено, що позивач є інвалідом війни (а.с.11), у зв`язку з чим має право на одержання пільг, встановлених для даної категорії осіб, зокрема на щорічної разову грошову допомогу. Виходячи з приписів ч. 5 ст. 13 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII, відповідач повинен був нарахувати та виплатити позивачу разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 12 383,00 грн. (1 769,00 грн. * 7 = 12 383,00 грн.), однак, виплатив останньому вказаний вид грошової допомоги лише у розмірі 3 391,00 грн. (а.с.13). Отже, дії відповідача щодо виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі, меншому, ніж сім мінімальних пенсій за віком, суд оцінює як протиправні. Належних та достатніх доказів зворотнього представником відповідача не надано.

Поряд із цим, вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у перерахунку щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі, меншому, ніж сім мінімальних пенсій за віком, суд виходить із такого.

Як вбачається з листа відповідача від 10.02.2022 № М-26/з «Про виплату щорічної допомоги до 5 травня», останній як орган місцевого самоврядування надав позивачу перерахунок щорічної разової грошової допомоги (а.с.13-14). Так, відповідно до вказаного Розрахунку позивачу у 2021 році відповідачем була нарахована щорічна разова грошова допомога у загальному розмірі 12 383,00 грн., однак виплата позивачу була здійснена у меншому розмірі, а саме 3 391,00 грн. (а.с.14).

Отже, відповідач здійснив перерахунок щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік належним чином, у зв`язку з чим доводи позивача в даній частині, на переконання суду, є необґрунтованими.

Посилання відповідача на те, що у даній справі Управління не є належним відповідачем, спростовується висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висловленими у рішенні від 29.09.2020 по зразковій справі № 440/2722/20, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021. Зокрема, Верховний Суд зазначив, що органами, уповноваженими здійснювати виплату разової щорічної грошової допомоги до 5 травня, є Управління соціального захисту населення за місцем проживання особи та/або Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.

Згідно з ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Стосовно доводів відповідача про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого КАС або іншими законами.

Положеннями ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлений шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами ст. 17-1 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Тобто, Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII встановлено розумний строк для звернення до органу, що здійснює виплату одноразової грошової допомоги для отримання її доплати, у разі якщо виплату не здійснено або здійснено в розмірі меншому ніж встановлено Законом.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 06.02.2018, розглядаючи справу № 607/7919/17 зазначив, що 30 вересня поточного року це встановлений законом кінцевий строк, до якого могла бути здійснена виплата оспорюваної допомоги і до якого позивач міг очікувати на отримання більшої суми, ніж була йому нарахована. Як наслідок, суд Касаційної інстанції дійшов висновку, що перебіг строку звернення позивача до суду з цим позовом слід обраховувати з 30 вересня відповідного року, за який виплачується разова щорічна грошова допомога.

Відповідна правова позиція є усталеною у вітчизняній правозастосовній практиці та висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 по справі № 420/718/21 (позов ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, третя особа Державна казначейська служба України, про визнання протиправними дій по організації і виплаті разової грошової допомоги до 5 травня та зобов`язання вчинити певні дії, № в Єдиному державному реєстрі судових рішень 98493659).

Отже, позивачем, на переконання суду, дотримані строки звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у перерахунку та виплаті позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі, меншому, ніж сім мінімальних пенсій за віком, підлягають частковому задоволенню, а саме у відповідній частині.

Оцінюючи наявність правових підстав для стягнення на користь позивача недоотриманої частини щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2021 року у розмірі 8 992,00 грн., суд виходить із такого.

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також в тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 №17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011).

Частиною 4 ст. 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, для належного виконання судового рішення у даному випадку суд вважає за необхідне конкретизувати заявлені позовні вимоги, шляхом зазначення конкретної суми, що підлягає стягненню на користь позивача.

Як попередньо було встановлено судом, відповідач розрахував належну до виплати позивачу суму щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2021 року у розмірі 12 383,00 грн. (а.с.14). При цьому, фактично позивачу була виплачена вказана допомога лише у розмірі 3 391,00 грн.

Отже, з урахуванням встановлених вище обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача недоотриманої частини щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2021 року у розмірі 8 992,00 грн. (12 383,00 грн. (сума нарахованої до виплати щорічної разової грошової допомоги) 3 391,00 грн. (фактично виплачена сума щорічної разової грошової допомоги) = 8 992,00 грн.) (а.с.14).

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача недоотриманої частини щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2021 року у розмірі 8 992,00 грн. є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню. Отже, у відповідній частині позов слід задовольнити.

Вирішуючи питання щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн., суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 30 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон України від 05.07.2012 № 5076-VI) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд з`ясував, що з метою отримання правової допомоги між Адвокатським об`єднанням «КОМПАНІЯ «ДОВІРА» та позивачем був укладений договір від 13.01.2022 № 33/м (а.с.15).

У матеріалах справи наявний Акт приймання-передачі наданих послуг від 13.01.2022 № 1 на суму 5000,00 грн. (а.с.16), розрахунок витрат (а.с.17) та квитанцію № 1 від 13 січня 2022 року на суму 5000,00 грн. (а.с.18).

Слід зазначити, що суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Згідно зі ст. 30 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зазначає, що нормами КАС України передбачено критерій співмірності гонорару адвоката, який полягає у тому, що заявлена адвокатом ціна своїх послуг повинна відповідати складності спору та об`єму робіт, часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт.

Виходячи з предмету та ступеня складеності досліджуваного публічно-правового спору, враховуючи сталість судової практики у відповідній сфері правовідносин, суд доходить висновку, що витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. є неспівмірними та необґрунтованими.

У ч. 6 ст. 134 КАС України законодавець регламентував, що у разі недотримання вимог ч. 5 ст. 134 КАС України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, суд частково погоджується з відповідачем про неспівмірність заявленої представником позивача суми витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правову допомогу, що підлягають присудженню на користь позивача, до 1 000,00 грн.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, а саме у відповідній частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем, на переконання суду, доведено протиправність дій відповідача щодо відмови у виплаті позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі, меншому, ніж сім мінімальних пенсій за віком та обґрунтовано можливість стягнення на користь позивача недоотриманої частини щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2021 року у розмірі 8 992,00 грн. і витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн.

У свою чергу, суд вважає, що відповідач не надав суду докази на спростування обставин, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги.

Таким чином, адміністративний позов, на переконання суду, є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, а саме у зазначеній вище частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір», підстави для вирішення питання щодо розподілу суми судового збору відсутні.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 2, 6, 8 10, 14, 90, 139, 143, 241 246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Управління соціального захисту населення Мелітопольської міської ради Запорізької області (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Чернишевського, буд. 26; ) про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень та стягнення недоотриманої частини щорічної разової грошової допомоги.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Мелітопольської міської ради Запорізької області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі, меншому, ніж сім мінімальних пенсій за віком.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Мелітопольської міської ради Запорізької області (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Чернишевського, буд. 26; ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) недоотриману частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2021 року у розмірі 8 992,00 грн. (вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто дві гривні 00 копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Мелітопольської міської ради Запорізької області (72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Чернишевського, буд. 26; ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 (одна тисяча гривень 00 копійок).

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі та підписано 7 червня 2022 року.

Суддя О.В. Прудивус