Справа № 260/3792/21
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 червня 2022 року м. Ужгород№ 260/3792/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судових засідань Полянич В.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача - ОСОБА_1 ;

представника позивача - Сочка І.І.;

представника відповідача - не з`явився;

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4,м. Ужгород,Закарпатська область,88008) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач виявив втрату пенсійного посвідчення, у зв`язку з чим звернувся в ГУ ПФ України в Закарпатській області для вирішення питання про виготовлення нового пенсійного посвідчення, та надав документ, що посвідчує особу, - паспорт громадянина України. Однак, після звернення до відповідача, позивачеві з 01.05.2021 року було припинено виплату пенсії. Причиною припинення виплати пенсії стало те, що я, на думку службових осіб ГУ ПФ в Закарпатській області, позивач ніби то виїхав на постійне місце проживання за межі України. Позивач наголошує на тому, що припинення виплати пенсії ґрунтується виключно на припущеннях відповідача, оскільки позивач нікуди на постійне місце проживання за межі території України не виїжджав та продовжує постійно проживати в місті Ужгороді, Закарпатської області. Позивач зазначає, що відповідач порушив його конституційне право на соціальний захист, яке включає право на забезпечення в старості, а також безпідставно не поновив виплату пенсії, яка є основним джерелом існування для позивача.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили задовольнити такі в повному обсязі.

Відповідач надіслав до суду відзив на позов, згідно якого заперечив проти задоволення позовних вимог, вказавши на те, що з 01 жовтня 2003 по 01 травня 2021 позивач перебував на обліку в Головному управлінні та отримував пенсію згідно з Законом №2262-Х11. В подальшому позивачем було надано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 26.10.1995 Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області з відміткою Ужгородської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання від 04.06.2019 та відміткою Державної міграційної служби про оформлення виїзду на постійне проживання в Словацьку Республіку. У зв`язку із цим Головне управління зробило запит до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, чи проводилось в органах міграційної служби оформлення документів для виїзду громадянина України за кордон на постійне проживання. Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області було підтверджено факт того, що пенсіонер ОСОБА_1 04.06.2019 року знятий з реєстраційного обліку у зв`язку з виїздом на постійне проживання в Словацьку Республіку. Згідно рішення Головного управління від 27.04.2021 року №11 «Про припинення виплати пенсії», виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2021 року було призупинено.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивачеві з 01 жовтня 2003 р. призначено пенсію згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262-ХІІ) за вислугу 20 років у розмірі 50% сум грошового забезпечення.

В подальшому, позивач звернувся до відповідача із заявою про відновлення втраченого пенсійного посвідчення та надав документ, що посвідчує особи - паспорт громадянина України.

Згідно рішення відповідача від 27.04.2021 року №11 «Про припинення виплати пенсії», виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2021 року було призупинено.

Як вказує відповідач, підставою призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 слугувало те, що позивачем надано до відповідача паспорт громадянина України з відміткою Ужгородської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання 04.06.2019 р. та відміткою Державної міграційної служби про оформлення виїзду на постійне проживання в Словацьку Республіку 06.06.2019 р. (а.с. 10-11).

Також, відповідач зазначає, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області на запит Головного управління № 0700-0404-5/14876 від 12.04.2021 року було підтверджено факт того, що позивач знятий з реєстраційного обліку у зв`язку з виїздом на постійне проживання в Словацьку Республіку (а.с. 10-11, 30).

В подальшому, 19 травня 2021 року позивач повторно звернуся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, додавши до неї довідку про фактичне місце проживання та акт перевірки фактичного проживання (а.с 28, 31).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо припинення пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі є Закон України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262-ХІІ).

Статтею 10 Закону №2262 передбачено, що призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 12 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.

Згідно зі сі. 62 Закону №2262, пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Положеннями ст. 60 Закону №2262 встановлено, що пенсіонери зобов`язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У разі виїзду пенсіонера на постійне проживання за кордон йому необхідно особисто звернутись до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про припинення виплати пенсії. Згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, до заяви про припинення виплати пенсії у зв`язку з виїздом за кордон подається закордонний паспорт з відповідним записом про виїзд на постійне місце проживання за кордон та талон про зняття з реєстрації за місцем постійного проживання.

Відповідно до ст. 52 Закону №2262-ХІІ особам, які мають право на пенсійне забезпечення згідно з Законом, пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України через установи відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» за місцем фактичного проживання пенсіонера на підставі відповідних документів, що оформляються органом Пенсійного фонду України.

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт громадянина України (для громадян, які мають паспорт громадянина України у формі картки, що містить безконтактний електронний носій, - довідка про реєстрацію місця проживання особи, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру»), тимчасове посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - посвідка на постійне проживання, посвідчення на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист). Виплату пенсії може бури поновлено за умови підтвердження зазначеними вище документами місця проживання на території України.

В матеріалах справи міститься лист Міністерства закордонних справ України, згідно якого зазначено, що за даними інформаційної системи Міністерства закордонних справ України інформація щодо перебування позивача на консульському обліку в закордонних дипломатичних установах України - відсутня (а.с. 12).

Також, на звернення позивача, Адміністрація ДПС України надала відповідь щодо виїздів ОСОБА_1 за кордон, з аналізу якої можна дійти висновку, що всі виїзди позивача за кордон за період з 04.01.2019 року по 09.07.2021 року були короткострокові (а.с. 14).

Крім того, в матеріалах справи наявна Довідка, Секретара Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "АВЕС" Сухан І.С., про фактичне проживання позивача без реєстрації, згідно якої зазначено, що ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 31).

Згідно Акту перевірки фактичного проживання позивача без реєстрації, який підписано 4-ма сусідами, зазначено, що ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 31 зворотній бік).

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого «однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості».

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в пункті 3.3. Конституційного Суду України, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41-43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.

Згідно із частиною другою статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

Спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону № 1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон № 1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

При первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону № 1058-IV.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 року по справі №815/1226/18).

З огляду на вище викладене, враховуючи наявні матеріали справи, суд приходить висновку, що позивачем доведено його постійне проживання в м. Ужгороді, зокрема листом-відповіддю Міністерства закордонних справ України, Довідкою про фактичне проживання та листом Адміністрації Держприкордонслужби, відтак підлягає поновленню виплата пенсії позивача з 01.05.2021 року.

Згідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини крізь призму встановлених обставин даної адміністративної справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (пл. Народна, буд. 4,м. Ужгород,Закарпатська область,88008, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

2.Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2021 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області провести поновлення та виплату пенсії ОСОБА_1 з моменту припинення її виплати - з 01.05.2021 року

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908,00 (дев`ятсот вісім гривень) грн.

5. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України. Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено та підписано 07.06.2022 року.