Справа № 640/4467/20
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2022-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4467/20 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Мельничука В.П.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегават Юкрейн», Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегават Юкрейн» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегават Юкрейн» звернулося з позовом до суду, в якому просить визнати протиправним та скасувати прийняте Головним управлінням ДПС у м. Києві податкове повідомлення-рішення від 27 листопада 2019 року № 001024504.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що висновки перевірки та оскаржуване податкове повідомлення-рішення (про порушення вимог п. 200.4 ст. 200 ПК України в результаті чого відмовлено у бюджетному відшкодуванні ПДВ за серпень 2019 року на 708 341,00 грн) є необґрунтованими та безпідставними, адже суми податку на додану вартість, які сплачені авансом у попередніх та звітному (податковому) періодах постачальникам товарів/послуг приймають участь у розрахунку суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість та платник податків має право на отримання таких сум сплаченого податку на додану вартість в якості суми бюджетного відшкодування.

У відзиві відповідачем зазначено, що оскаржуване рішення було прийняте у відповідності до норм чинного законодавства, адже станом на момент перевірки, у позивача наявні лише платіжні доручення про часткову сплату майнових прав на квартири згідно довідок до відповідних договорів купівлі-продажу майнових прав, а тому, позивач неправомірно включив до розрахунку бюджетного відшкодування з ПДВ за серпень 2019 року від`ємне значення за жовтень 2018 року та грудень 2018 року на суму 708 341,00 грн з часткової оплати майнових прав на квартири (п. п. «в» п. 200.14 ст. 200 ПК України).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що станом на момент складання акту перевірки у позивача наявні лише платіжні доручення про часткову оплату майнових прав на квартири згідно довідок до відповідних договорів купівлі-продажу майнових прав. На переконання податкового органу позивача не є отримувачем товарів, оскільки за договорами купівлі-продажу майнових прав покупець отримує у власність не індивідуально визначене нерухоме майно з усіма притаманними йому властивостями, а майнові права на ще не існуюче майно, яке може стати таким при сукупності всіх передбачених будівельною документацією обставин.

Також, позивач не погоджуючись з судовим рішенням в частині розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції та відшкодувати витрати на правову допомогу у повному (заявленому) розмірі у повному обсязі. Апелянт вказує, що заявлені до відшкодування витрати є співмірними та відповідають обсягу виконаної роботи та складності справи.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача, відсутність підстав для її задоволення.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням ДПС у м. Києві було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Мегават Юкрейн» з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за серпень 2019 року, результати якої оформлені актом від 08 листопада 2019 року № 236/26-15-05-04-01/40137127.

У вказаному акті перевірки ГУ ДПС у м. Києві дійшло висновків про:

- встановлення перевіркою порушення ТОВ «Мегават Юкрейн» вимог п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України в результаті чого, відповідно до п. 200.14 ст. 200 ПК України ТОВ «Мегават Юкрейн» відмовлено у бюджетному відшкодуванні ПДВ за серпень 2019 року на 708 341,00 гривень;

- не встановлення перевіркою порушення ТОВ «Мегават Юкрейн» вимог Кодексу в частині достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за серпень 2019 року у розмірі 876 564,00 гривень.

З висновками акта перевірки в частині не встановлення перевіркою порушення ТОВ «Мегават Юкрейн» вимог Кодексу в частині достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за серпень 2019 року у розмірі 876 564,00 гривень, товариство погодилось та у цій частині заперечень не мало. Проте, ТОВ «Мегават Юкрейн» з висновками акта перевірки в частині висновків про порушення вимог п. 200.4 ст. 200 Кодексу в результаті чого позивачу було відмовлено у бюджетному відшкодуванні ПДВ за серпень 2019 року на 708 341,00 грн не погодилось та подало заперечення на акт перевірки.

Листом від 21 листопада 2019 року № 49510/10/26-15-05-04-01 «Про розгляд заперечення», ГУ ДПС у м. Києві залишило заперечення без задоволення, а акт перевірки - без змін.

02 грудня 2019 року ТОВ «Мегават Юкрейн» отримано податкове повідомлення- рішення від 27 листопада 2019 року № 001024504 (далі - ППР), яким відмовлено ТОВ «Мегават Юкрейн» у бюджетному відшкодуванні ПДВ за серпень 2019 року на 708 341,00 гривень.

ТОВ «Мегават Юкрейн» 04 грудня 2019 року було оскаржено вказане повідомлення-рішення в адміністративному порядку до ДПС України, проте рішенням ДПС України № 3952/6/99-00-08-05-02-06 від 31 січня 2020 року, скаргу було залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення - без змін.

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що висновки акту перевірки в частині про порушення ТОВ «Мегават Юкрейн» вимог п. 200.4 ст. 200 Кодексу в результаті чого позивачу відмовлено у бюджетному відшкодуванні ПДВ за серпень 2019 року на 708 341,00 гривень, є помилковими та безпідставними, відповідно, протиправним є та підлягає скасуванню прийняте на підставі таких висновків оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень п. п. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), бюджетне відшкодування - те відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.

Приписами пункту 198.2 ст. 192 ПК України, передбачено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

За змістом п. 201.7. ст. 201 ПК України, податкова накладна складається за кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У свою чергу, згідно приписів п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з нормами п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, з наведеного слідує, що саме податкові зобов`язання та податковий кредит з податку на додану вартість визначаються по першій події, що цілком відповідає міжнародній практиці, зокрема, практиці застосування податку на додану вартість в європейських державах, та законодавчо закріплено положеннями Директиви Ради 2006/112/ЄС від 28 листопада 2006 року про спільну систему податку на додану вартість.

Також, згідно листа Міністерства фінансів України від 21.07.2017 № 11310-09-10/19633 «Щодо можливості врахування сум податку на додану вартість, які сплачені авансом у попередніх та звітному (податкових) періодах постачальникам товарів/послуг при розрахунку суми бюджетного відшкодування» роз`яснено, що формування податкового кредиту, перевищення якого над податковими зобов`язаннями дає право платнику претендувати на бюджетне відшкодування податку на додану вартість, здійснюється за правилами, визначеними статтею 198 Кодексу, зокрема відповідно до пункту 198.2 цієї статті датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. За таким принципом також визначаються податкові зобов`язання платника податку.

Виключенням з цього принципу є лише певні операції, перелік яких визначається Кодексом, які дозволяють платникам податку формувати податкові зобов`язання та податковий кредит за «касовим методом».

Натомість, порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків регламентовано ст. 200 Кодексу.

Так, відповідно до положень п. 200.1 ст. 200 Кодексу, сума податку, що підлягає сплаті пеерерахуванню до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з положеннями п. 200.4 ст. 200 ПК України, при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету, в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Наведене дає підстави для висновку, що проведення грошових розрахунків позивачем дає йому право на отримання бюджетного відшкодування на поточний рахунок платника податку у банку, виходячи із «першої події», тобто, сплати коштів за товар/послуги, незалежно від факту постачання товару/послуг/оформлення права власності на момент здійснення перевірки.

Тобто, саме умовою для виникнення у платника податків права на отримання бюджетного відшкодування податку на додану вартість є сплата такого податку у складі вартості товарів/послуг, при цьому, фактичне отримання таких товарів для даного випадку, не є передумовою та ключовою обставиною для отримання бюджетного відшкодування, з огляду на що, суми податку на додану вартість, які сплачені авансом у попередніх та звітному (податковому) періодах постачальникам товарів/послуг приймають участь у розрахунку суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість та платник податків має право на отримання таких сум сплаченого податку на додану вартість в якості суми бюджетного відшкодування.

Фактичною підставою для висновку ГУ ДПС у м. Києві про відмову позивачу у бюджетному відшкодуванні ПДВ за серпень 2019 року на 708 341,00 гривень, став висновок про те, що товариством було безпідставно включило до розрахунку бюджетного відшкодування з ПДВ за серпень 2019 року від`ємне значення за жовтень 2018 року та грудень 2018 року на суму 708 341,00 грн з оплати майнових трав на квартири, оскільки, станом на момент перевірки товариством було фактично сплачено заявлену до бюджетного відшкодування суму ПДВ, проте право власності на квартири, як на об`єкти нерухомого майна, ТОВ «Мегават Юкрейн» ще не одержано.

Тобто, ключовим у даному спорі, є вирішення питання щодо того, чи суми податку на додану вартість, які сплачені авансом у попередніх та звітному (податковому) періодах постачальникам товарів/послуг, приймають участь у розрахунку суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість та чи платник податків має право на отримання таких сум сплаченого податку на додану вартість в якості суми бюджетного відшкодування.

Суд першої інстанції вірно вказав, що, фактично, як і в акті перевірки так і у відзиві на позовну заяву, встановлено та не заперечується, шо позивачем були повністю сплачені усі суми податку на додану вартість, заявлені до бюджетного відшкодування, однак, підставою для відмови у їх прийнятті стало те, що право власності на квартири не отримано позивачем.

Колегія суддів зазначає, що суми податку на додану вартість, які сплачені авансом у попередніх та звітному (податковому) періодах постачальникам товарів/послуг приймають участь у розрахунку суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість та платник податків має право на отримання таких сум сплаченого податку на додану вартість в якості суми бюджетного відшкодування.

Таким чином, обставини попередньої сплати позивачем суми податку на додану вартість та невиникнення станом на момент проведення податкової перевірки у позивача права власності на оплачене майно, за наведених вище приписів чинного законодавства, не впливають на право позивача на отримання ним бюджетного відшкодування податку на додану вартість в усій заявленій до бюджетного відшкодування сумі, яка була повністю ним сплачена на користь постачальника і задекларована останнім як своє податкове зобов`язання.

За таких обставин колегія суддів вважає помилковою позицію сторони відповідача про порушення позивачем вимог п. 200.4 ст. 200 ПК України, в результаті чого ТОВ «Мегават Юкрейн» оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням було відмовлено у бюджетному відшкодуванні ПДВ за серпень 2019 року на 708 341,00 гривень, тому враховуючи вищевикладене, висновки акту перевірки в частині про порушення ТОВ «Мегават Юкрейн» вимог п. 200.4 ст. 200 Кодексу в результаті чого позивачу відмовлено у бюджетному відшкодуванні ПДВ за серпень 2019 року на 708 341,00 гривень, є помилковими та безпідставними, відповідно, протиправним є та підлягає скасуванню прийняте на підставі таких висновків оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 цього ж Кодексу).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 Кодексу).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у додаткових постановах Верховного Суду від 11.12.2019 та від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18 (адміністративне провадження №К/9901/17099/19, К/9901/17108/19, К/9901/18639/19).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у додаткових постановах Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №826/841/17 (адміністративне провадження №К/9901/5157/19), від 24.10.2019 у справі №820/4280/17 (адміністративне провадження №К/9901/11712/19).

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Мегават Юкрейн» та АО «АДВАНТІУМ» був укладений договір про падання правової (правничої) допомоги від 18 листопада 2019 року та додаткова угода № 1 від 10 лютого 2020 року, згідно якої, сторонами було зазначено перелік видів правової допомоги, їх вартість та відповідального адвоката - Нестеришина Т. С. Предметом правової (правничої) допомоги було визначено оскарження в судовому порядку податкового повідомлення-рішення.

АО «АДВАНТІУМ» надало позивачу рахунок від 18 лютого 2020 року на оплату послуг адвоката в розмірі 28 000,00 грн, який було сплачено позивачем 21 лютого 2020 року згідно платіжного доручення № 629 від 21.02.2020.

Також, 21 лютого 2020 року між позивачем та АО «АДВАНТІУМ» підписано акт № 1 приймання-передання правової (правничої) допомоги, за яким АО АДВАНТІУМ» надало, а ТОВ «МЕГАВАТ ЮКРЕЙН» прийняло послуги з надання правової допомоги щодо оскарження ППР в сумі 28 000,00 грн.

Як свідчить розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, на надання професійної правничої допомоги, в якому вказано опис наданих послуг з професійної правничої допомоги, їх види, АО «АДВАНТІУМ» було витрачено 14 годин. Погодинна ставка - 2 000,00 грн за одну годину надання професійної правничої допомоги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дана справа є незначної складності, її розгляд здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження (письмовому), засідання не проводились, крім позовної заяви та доданих до неї матеріалів, а також відзиву, інших документів від сторін не надходило.

Таким чином, враховуючи надані стороною позивача докази понесення витрат на правничу допомогу адвоката, предмет доказування у цій справі, складність справи та зміст/обсяг наданих стороною позивача матеріалів до суду, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтовану необхідність зменшення розміру таких витрат з 28 000,00 грн на 18 000,00 грн, з урахуванням та дотриманням балансу співмірності та обґрунтованості розміру витрат на оплату послуг адвоката, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Враховуючи те, що наданими до суду доказами витрати на правничу допомогу у справі підтверджено, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у розмірі 18000 грн.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Посилання апелянта про порушення судом норм процесуального права з підстав зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу без відповідного клопотання сторони за власною ініціативою не спростовують того, що відповідно до вищевикладеної правової позиції Верховного Суду суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Мегават Юкрейн», Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 06.06.2022.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

В.П. Мельничук