Справа № 420/1302/22
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2022-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1302/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України, в якому позивач просить:

визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не нарахування та не виплати призначеної пенсії за віком починаючи з 01.04.2017 р. ОСОБА_1 , що постійно проживає у Державі Ізраїль - протиправними;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити нарахування та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що постійно проживає у Державі Ізраїль визначену пенсію за віком починаючи з 01.04.2017 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси. Виплата пенсії ОСОБА_1 припинена з 01 квітня 2017 року відповідно до його заяви від 06.10.2016 у зв`язку із виїздом його на постійне місце проживання за кордон. На підставі заяви Позивача та наданих документів, заявнику 11 жовтня 2016 року оформлено та видано разове доручення № 46/16 на суму 14 007, 15 грн. за період з 01.11.2016 р. по 31.03.2017 р.

Представник позивача зазначає, що позивачем, через представника, 17.12.2021 р. була подана заява до відповідача про поновлення виплати пенсії, тобто, саме до того органу пенсійного фонду, в якому позивач знаходився на обліку за місцем свого проживання до моменту виїзду на постійне місце проживання за кордон. Однак, станом на день подачі даної позовної заяви відповіді на заяву ані позивач, ані його представник не отримали.

Покликаючись на частини 1 статті 46 Конституції України представник позивача вказує, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Представник позивача стверджує, що призупинення/припинення виплат пенсії з боку публічних органів є порушенням права власності позивача, яке гарантоване Конституцією України та нормами міжнародного права.

Також представник позивач, посилаючись на судову практику, зазначає, що в даній категорії спорів строк звернення до суду не може бути обмежений, оскільки це призведе до легалізації триваючого правопорушення вчиненого відповідачем та неможливості поновити порушене право позивача на соціальний захист пенсійне забезпечення.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області надано до суду відзив на позов, в якому представник відповідача зазначає, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 . 3. 06 жовтня 2016 року звернувся до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеса із заявою щодо виплати пенсії за шість місяців наперед, у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю. На підставі заяви позивача та наданих документів, 11 жовтня 2016 року оформлено та видано разове доручення № 46/16 на суму 14007,15 грн за період з 01.11.2016 по 31.03.2017. Пенсія за жовтень 2016 року в сумі 2801,43 грн перерахована на поточний рахунок позивача через банківську установу АБ Південний. Виплата пенсії позивачу припинена з 01 квітня 2017 року відповідно до його заяви від 06.10.2016 у зв`язку із виїздом його на постійне місце проживання за кордон.

За твердженнями представника відповдіача, поновлення виплати пенсії позивачу можливо тільки після повернення в Україну та особистого звернення з паспортом громадянина України встановленого зразку та реєстраційним номером облікової картки платника податків до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру). Іншого чинним законодавством не передбачено.

Також відповідач звертає увагу на застосуванні строку звернення до суду, обґрунтовуючи правовим висновком Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021 у справі 240/12017/19 щодо застосування строку звернення до суду у справах щодо перерахунку розміру пенсії.

Ухвалою суду від 17.02.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 20.04.2022 року задоволено клопотання представника відповідача та продовжено відповідачу строк для надання до суду завіреної копії пенсійної справи позивача.

05.05.2022 року за вх.№15688/22 від відповідача до суду надійшла інформація з електронної пенсійної справи.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_3 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2 .

Згідно з копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 , виданого в березні 1998 року призначена пенсія за віком.

Відповідно до наданої відповідачем інформаційної довідки з електронної пенсійної справи, пенсію призначено позивачу з 26.12.1997 року.

Представник позивача звернувся з адвокатським запитом №15.01/2021 р. до Головного управління ПФУ в Одеській області, в якому просив надати інформацію з наданням підтверджуючих документів щодо таких питань:

На яких правових підставах ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , пенсійне посвідчення серії НОМЕР_3 , номер пенсійної справи 152846) був позбавлений виплати пенсії за віком?

Вказати строк, з якого було припинено нарахування пенсії за віком ОСОБА_1 ?

Надати роздруківку (розрахунок) з невиплачених пенсійних нарахувань у період по 15.11.2021 року, які не були виплачені у зв`язку з припиненням виплат.

Головне управління ПФУ в Одеській області листом від 22.11.2021 року №1500-0403-8/146253 повідомило представнику позивача наступне: « ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон України) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону України передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

ОСОБА_4 отримував пенсію через банківську установу АБ Південний.

Розмір пенсії станом на жовтень 2016 року становив 2801,43 грн.

ОСОБА_2 .3. 06 жовтня 2016 року звернувся до управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеса із заявою щодо виплати пенсії за шість місяців наперед, у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до Ізраїля. При цьому надані наступні документи: заява від 06.10.2016; паспорт громадянина України для виїзду за кордон за № НОМЕР_4 з відміткою про оформлення виїзду на постійне місце проживання до Ізраїля; довідка про зняття з реєстраційного місця проживання з 19 вересня 2016 року.

На підставі заяви ОСОБА_5 та наданих документів, заявнику 11 жовтня 2016 року оформлено та видано разове доручення № 46/16 на суму 14007,15 грн за період з 01.11.2016 по 31.03.2017.

Пенсія за жовтень 2016 року в сумі 2801,43 грн перерахована на поточний рахунок ОСОБА_5 через банківську установу АБ Південний.

Виплата пенсії ОСОБА_6 припинена з 01 квітня 2017 року відповідно до його заяви від 06.10.2016 у зв`язку із виїздом його на постійне місце проживання за кордон.

Пунктом 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 27.12.2005 за № 1566/11846 (в редакції 16.12.2020) передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб. /

Згідно з пунктом 2.9 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України.

Оскільки, пенсія ОСОБА_6 3. припинена з 01.04.2017, у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, та пенсія не нараховувалася, надати довідку з дати припинення до 15.11.2021 не має можливості.»

Представником позивача адвокатом Рабзі О.Ю за довіреністю 17.12.2021 року надіслано на електронну адресу відповідача заяву про поновлення пенсії позивачу з 01.04.2017 року.

Відповідь на заяву, за твердженням представника позивача станом на день звернення до суду з адміністративним позовом не отримано.

Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

В свою чергу в п.6 ч.1 ст.92 Конституції України зазначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

По-перше, суд вважає за необхідне зазначити щодо застосування строку звернення до суду, відповідно до зауважень представника відповідача, викладених у відзиві на адміністративний позов.

Відповідно до ч.2 та ч.5 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Частина перша статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини звертав увагу, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі Беллет проти Франції (Bellet v. France), Series A № 333-B, crop.42, пункт 36).

Так, у пункті 2 частини першої статті 49 та у другом реченні статті 51 Закон 1058-IV у редакції, чинній до 07.10.2009, було передбачено припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України своїм Рішенням від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 визнав зазначені положення Закону № 1058-IV такими, що не відповідають Конституції України.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до частини другої статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Правовідносини щодо застосування процесуальних норм, які регулюють питання строків звернення до суду, до вимог щодо поновлення пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, вже були предметом розгляду у Верховному Суді.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 08 грудня 2015 року у справі № 21-5653а15, від 12 квітня 2016 року у справі № 462/9427/13-а, від 08 червня 2016 року у справі № 505/2135/14-а та від 11 жовтня 2016 року у справі №404/4541/15-а, про те, що виниклі спори щодо поновленням виплати раніше призначених пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 мають вирішуватися з урахуванням норм процесуального права - статей 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2015 року) та сформулювала наступний правовий висновок:

«<…> поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

<…> Велика Палата Верховного Суду вважає, що статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Такий висновок Великої Палати Верховного Суду є застосовним при розгляді подібних справ і щодо статей 122, та 123 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), які за змістом є аналогічними статтям 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року)».

Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постановах КАС ВС від 08.12.2021 року у справі №140/2465/19, від 09.12.2021 року у справі №400/902/19.

Судом встановлено, що позивач до виїзду за кордон перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду та отримував пенсію за віком відповідно до Закону № 1058-IV, докази втирати громадянства в матеріалах справи відстуні.

Тому, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, ОСОБА_3 має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 р. у справі № 240/12017/19 відступив від висновків викладених у постановах: від 29.10.2020 р. по справі №816/197/18, від 20.10.2020 р. по справі №640/14865/16-а, від 25.02.2021 р. по справі №822/1928/18 щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, у першу чергу, з боку держави, а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період.

Разом з тим, правовідносини які були предметом розгляду у справі №240/12017/19 та у даній справі не є тотожніми та обумовлені іншими обставинами, врегульовані іншими нормативно правовими актами, а тому не можуть застосовуватись до спірних правовідносин в даній справі.

Зважаючи на вищевикладене та підстави звернення ОСОБА_3 до суду, позивач звернувся до суду з даним позовом у межах строків, визначених приписами КАС України.

Отже, з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв`язку із виїздом за кордон.

Між тим, відповідно до матеріалів справи, позивач виїхав до Ізраїлю в 2017 році.

Як встановлено судом та констатується сторонами, на підставі заяви позивача від 11 жовтня 2016 року позивачу виплачено пенсію за період з 01.11.2016 по 31.03.2017.

Так, станом на час виїзду позивача за кордон та подання заяви про виплату пенсії за 6 місяців у зв`язку з від`їздом за кордон, п.2 ч.1 ст. 49 Закону України №1058-IV був визнаний неконституційним, а отже і припинення виплати пенсії позивачу з 01.04.2017 року з підстав проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України є протиправним.

В свою чергу, відповідач з будучи обізнаним про неконституційність норми Закону, застосував її відносно позивача та протиправно припинив виплату пенсії з 01.04.2017 року.

При цьому, відповідно до ч.2 ст. 49 Закону України №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

На електронну адресу Головного управління ПФУ в Одеській області від представника позивача 17.12.2021 року надійшла заява про поновлення виплати пенсії позивача з 01.04.2017 року.

Проте, ані станом на час звернення до суду, ані станом на дату прийняття рішення у справі відповідачем не прийнято рішення про поновлення виплати пенсії, як і рішення про відмову в поновленні пенсії.

Тобто, відповідачем на звернення представника позивача не прийнято жодного рішення щодо поновлення виплати пенсії позивачу з 01.04.2017 року.

Разом з тим, у відзиві на адміністративний позов представник відповідача зазначив, що поновлення виплати пенсії позивачу можливо тільки після повернення в Україну та особистого звернення з паспортом громадянина України встановленого зразку та реєстраційним номером облікової картки платника податків до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру). Іншого чинним законодавством не передбачено.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до п. 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Заява про призначення пенсії громадянам України, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника, або надсилається поштою, до органів, що призначають пенсію, визначених постановою Правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-4 "Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя".

Отже, вказаними нормами Порядку № 22-1 передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 757/12134/14-а.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи до ГУ ПФУ в Одеській області звернувся представник позивача на підставі нотаріально завіреної довіреності, ордеру. Вказаний факт не заперечується сторонами. За таких обставин, висновок відповідача викладений у відзиві на адміністративний позов щодо необхідності особисто звернутися з заявою на поновлення пенсії, суд вважає необґрунтованим.

Отже, як встановлено судом, представником позивача 17.12.2021 року подано заяву до Головного управління ПФУ в Одеській області, проте відповідачем не прийнято жодного рішення за результатом її розгляду.

Суд зазначає, що уповноваженим органом для призначення (перерахунку) пенсії, припинення її виплати та поновлення виплати пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів поданих пенсіонером. Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень. Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 КАС України.

Проте, уповноважений орган не перевіряв дотримання умов для поновлення виплати пенсії, дотримання порядку подання заяви, що є обов`язковою умовою для пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та не прийняв жодного рішення взагалі.

За наведених вище обставин суд дійшов висновку про необхідність покласти на відповідача обов`язок розглянути заяву про поновлення пенсій відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду та прийняти відповідне рішення. В іншій частині позовні вимоги є передчасними і задоволенню не підлягають.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Позивач за подання даного адміністративного позову сплатив судовий збір в розмірі 992,40 грн, відповідно до квитанції ID №7794-6538-5468-8143 від 19.01.2022 року.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії підлягає частковому задоволенню, на користь позивача з Головного управління ПФУ в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань слід стягнути сплачений позивачем судовий збір в розмірі 496,20 грн.

Стосовно витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно із частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно із частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Тобто, незважаючи на те, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

З огляду на викладене, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Сукупність наведених норм дає підстави для висновку, що витрати, понесені на професійну правничу допомогу, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16) та у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №140/2465/19, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19 та від 29 липня 2021 року у справі № 160/5098/19.

Як убачається з матеріалів справи, зазначаючи в прохальній частині адміністративного позову про відшкодування витрат на правову допомогу, представник позивача на підтвердження понесення позивачем витрат у розмірі 12000,00 гривень надав наступні документи: попередній розрахунок витрат, викладений в адміністративному позові та ордер.

Відповідно до попереднього розрахунку позивач очікував понести витрати на такі послуги:

Попередня консультація та аналіз справи 1 година 1500,00 грн;

Збір доказів. Включаючи написання та подання адвокатських запитів та заяв до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області 3 години 4500,00 грн;

Вивчення судової практики 1 година 1500,00 грн;

Складання проекту позовної заяви та складання проекту відповіді а відзив на позовну заяву 2 години 3000,00 грн;

Збір необхідного пакету документів та його подача до ООАС 1 година 1500,00 грн.

Всього 12000,00 грн.

Між тим, жодних доказів реального понесення витрат у визначеному розмірі позивачем та його представником до суду не надано.

Разом з тим, не надано й договору про надання правничої допомоги з якого б вбачались умови надання послуг та розрахунку.

Відсутні в матеріалах справи і докази на підтвердження узгодженості розміру та вартості наданих адвокатом та прийнятих клієнтом послуг, враховуючи те, що адміністративний позов подано та підписано адвокатом.

Отже, до адміністративного позову не додано жодного документу, який підтверджує понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 12000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 21,22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо розгляду заяви про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 від 17.12.2021 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області розглянути заяву про поновлення пенсій відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління ПФУ в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань судовий збір в розмірі 496,20 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса для листування: АДРЕСА_1 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, 65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83);

Суддя П.П. Марин