Справа № 160/26502/21
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2022-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді - Калугіної Н.Є., суддів: Коренева А.О., Юхно І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Кам`янської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Кам`янської районної ради Дніпропетровської області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі, компенсації у зв`язку із втратою частини доходів у наслідок порушення встановлених строків їх виплати, моральної шкоди ,-
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:
-визнати бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо забезпечення проведення бюджетної політики шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з надання додаткової дотації (субвенції) з державного бюджету до загального фонду відповідних бюджетів органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади на різних рівнях адміністративно-територіального устрою задля ефективного розподілу фінансового ресурсу між місцевими бюджетами, зокрема для фінансового забезпечення та функціонування Кам`янської районної ради Дніпропетровської області у 2021 році - протиправною;
-стягнути з Кам`янської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 474334,60 грн;
-стягнути з Кам`янської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 01.05.2021 по 01.12.2021 у розмірі 387960,40 грн;
-стягнути з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 усі судові витрати у справі;
-допустити негайне виконання рішення в межах місячної суми стягнення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що протиправна бездіяльність Кабінету Міністрів України порушує право позивача на отримання заробітної плати.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі за правилами статей 257, 262 КАС України. Повідомлено сторін, що розгляд справи відбудеться без повідомлення (виклику) учасників справи у приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Роз`яснено відповідачам про необхідність подати до суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази - у п`ятнадцяти денний строк з дня отримання зазначеної ухвали, дотримуючись, вимог ст. 162 КАС України.
22.02.2022 Кам`янською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області надано відзив на позовну заяву, за змістом якого адміністрація просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на їх необґрунтованість.
17.03.2022 Кабінетом Міністрів України надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що у спірних правовідносинах діяв в межах наданих повноважень, відтак підстави для задоволення позову відсутні.
17.03.2022 позивачем надано відповідь на відзив, згідно змісту якого заявлені позовні вимоги просив задовольнити.
29.03.2022 Кабінетом Міністрів України надано заперечення на відповідь на відзив ОСОБА_1 , згідно змісту яких у задоволенні позовних вимог до Кабінету Міністрів України просив відмовити з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву.
Суддя Калугіна Н.Є. з 16 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року перебувала на лікарняному та у щорічній відпустці.
Розгляд адміністративної справи розпочато спочатку.
24.05.2022 Кам`янською районною радою Дніпропетровської області надано відзив на позовну заяву, згідно змісту якого заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 просила задовольнити.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 189 КАС України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
У разі визнання позову відповідачем повністю або частково суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову повністю або у відповідній частині вимог.
07.06.2022 Кабінетом Міністрів України надані письмові пояснення. За змістом вказаних пояснень вбачається, що відповідач підтримуючи у повному обсязі поданий раніше відзив на позовну заяву ОСОБА_1 також зазначає, що бюджетний запит подається до Міністерства фінансів України не Кабінетом Міністрів України, а головними розпорядниками бюджетних коштів, які мають забезпечити своєчасність, достовірність та зміст поданих до Міністерства фінансів України бюджетних запитів. Натомість Кабінет Міністрів України розглядає підготовлений Міністерством фінансів України проект закону про Державний бюджет України, що відповідає приписам частини першої статті 37 Бюджетного кодексу України відповідно до якої Міністерство фінансів України подає Кабінету Міністрів України для розгляду проект закону про Державний бюджет України та вносить пропозиції щодо термінів і порядку розгляду цього проекту в Кабінеті Міністрів України. Як визначено частиною третьою статті 37 Бюджетного кодексу України, Кабінет Міністрів України схвалює проект закону про Державний бюджет України та подає його разом з відповідними матеріалами Верховній Раді України та Президенту України не пізніше 15 вересня року, що передує плановому. Таким чином, є помилковими судження Кам`янської районної ради Дніпропетровської області про наявність у Кабінету Міністрів України повноважень на звернення з бюджетним запитом до Міністерства фінансів України.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Згідно з ч. 1 ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Суд, з`ясувавши обставини, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
На підставі рішення Кам`янської районної ради Дніпропетровської області від 22.12.2020 №08-02/VІІІ «Про затвердження заступників голови Кам`янської районної ради VIII скликання» у відповідності до ст. ст. 14, 15 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», п.1 ч. 1 ст. 43, п. 3 ч. 6 ст. 55 ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ОСОБА_1 затверджено заступником голови районної ради.
На підставі розпорядження голови Кам`янської районної ради Дніпропетровської області від 03.02.2021 №14-р «ос» «Про здійснення ОСОБА_1 повноважень на посаді заступника голови Кам`янської районної ради», ураховуючи рішення Кам`янської районної Дніпропетровської області від 22.12.2020 №08-02/VІІІ, заяву ОСОБА_1 від 03.02.2021 №16-к, керуючись п. 7 ст. 55, ч. 8 ст. 59 Закону України «Про місцеве урядування в Україні», ОСОБА_1 приступив до здійснення повноважень на посаді заступника голови Кам`янської районної ради з 05.02.2021.
Із 05.02.2021 року та по даний час, позивач продовжує працювати у Кам`янській районній раді Дніпропетровської області та здійснює свої повноваження заступника голови Кам`янської районної ради, проте за період з травня 2021 року по листопад 2021 року позивачу не здійснено виплату заробітної плати.
Як свідчать обставини справи, Кам`янська районна рада Дніпропетровської області створена в результаті децентралізації за рахунок Верхньодніпровського, Криничанського та П`ятихатського районів.
У зв`язку із відсутністю фінансування на утримання ради, Кам`янською міською радою Дніпропетровського району на адресу Міністерства фінансів України, Міністерства розвитку громад та територій України, Офісу Президента України, Верховної Ради України, Кам`янської районної державної адміністрації Дніпропетровської області направлялись численні звернення щодо врегулювання спірного питання виплати заробітної плати, зокрема, ОСОБА_1 у досудовому порядку, із доведенням до відома Кабінету Міністрів України.
Згідно повідомлення Міністерства розвитку громад та територій України (Мінрегіон) від 17.05.2021 року №8/34.2/2525-21, Мінрегіон листом від 08.02.2021 № 7/34.2/1614-21 повторно надав свою пропозицію Міністерству фінансів України (Мінфіну) щодо врегулювання окремих питань функціонування районних рад у 2021 році, зокрема шляхом надання додаткової дотацій (субвенції) з державного бюджету для забезпечення функціонування районних рад.
Згідно повідомлення Міністерства розвитку громад та територій України від 02.08.2021 року №8/34.2/4546-21, у зв`язку зі зміною адміністративно-територіального устрою країни та знесенням змін до Бюджетного кодексу України, передачею об`єктів спільної власності територіальних громад району в комунальну власність громад, на перехідний період, до внесення змін до Конституції України і розроблення нової редакції Закону про місцеве самоврядування (Муніципального кодексу) Мінрегіоном розроблено та 12.07.2021 надіслано Кабінету Міністрів України для включення до порядку денного засідання Уряду проекти законів України: «Про внесення змін до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» щодо розподілу повноважень органів місцевого самоврядування у зв`язку зі зміною адміністративно територіального устрою»; «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо децентралізації та розмежування повноважень органів місцевого самоврядування у зв`язку зі зміною адміністративно- територіального устрою».
Згідно повідомлення Міністерства фінансів України щодо розгляду звернення народного депутата України Ю. Тимошенко від 06.08.2021 №7003047 та народного депутата України І. Крулька від 12.07.2021 № 173-5/2, останнє повідомило, що видатки на утримання апарату районної ради у 2021 році можуть бути передбачені, зокрема, за рахунок вільного залишку коштів районного бюджету, що утворився після розподілу таких залишків коштів з урахуванням цільового призначення коштів, особливостей розподілу нерухомого майна, фінансових (боргових) та/або майнових зобов`язань відповідно до норм Закону № 1009.
Згідно повідомлення Офісу Президента України від 27.07.2021 № 41-01/1202 звернення Кам`янської районної ради Дніпропетровської області щодо сприяння фінансовому забезпеченню Кам`янській районній раді Дніпропетровської області задля ефективної роботи та виплати заробітної плати, надіслано до Міністерства розвитку громад та територій України.
Отже, позивач вважає, що в порушення вимог діючого законодавства та як учасник бюджетного процесу, Кабінет Міністрів України не звернувся до з бюджетним запитом до Міністерства фінансів України, чим порушено принцип відповідальності учасника бюджетного процесу, яким передбачено, що кожен учасник бюджетного процесу несе відповідальність з свої дії або бездіяльність на кожній стадії бюджетного процесу.
До того ж, як зазначає позивач, на момент подачі даного позову до суду, Кабінет Міністрів України, незважаючи та те, що відповідно до норм Конституції України та Закону України «Про Уряд України» забезпечує проведення бюджетної та податкової політики, розробляє проекти законів про Державний бюджет України та про внесення змін до нього і забезпечує його виконання, здійснює взаємодію центральних і місцевих органів виконавчої влади з органами місцевого самоврядування у вирішенні питань місцевого значення, зокрема, економічного, соціального та культурного розвитку відповідних адміністративно - територіальних одиниць, а також має право законодавчої ініціативи, і ураховуючи надіслані до Кабінету Міністрів України звернення з проханням опрацювати порушені питання, вжити необхідні заходи відповідно до законодавства, протиправно здійснив бездіяльність і не врахував під час розгляду та прийняття проекту державного бюджету наявність фінансових ресурсів в обсязі 459,2 млн. грн., які були б спрямовані на розмежування повноважень у системі органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади на різних рівнях адміністративно-територіального устрою за принципом субсидіарності, задля ефективного розподілу фінансового ресурсу між місцевими бюджетами та максимального наближення надання публічних послуг до їх безпосереднього споживача, врегулювання окремих питань функціонування районних рад у 2021 році, зокрема шляхом надання додаткової дотації (субвенції) з державного бюджету для забезпечення функціонування районних рад і потребує виділення додаткових коштів з державного бюджету, в тому числі, задля зарахування коштів до загального фонду відповідних бюджетів місцевого самоврядування та виплати заробітної плати і для фінансового забезпечення Кам`янської районної ради Дніпропетровської області для її функціонування у 2021 році, що призвело до відсутності коштів для виплати позивачу нарахованої заробітної плати з травня 2021 року по грудень 2021 року.
З метою стягнення нарахованої та невиплаченої суми заробітної плати, та як наслідок середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі, компенсації у зв`язку із втратою частини доходів у наслідок порушення встановлених строків їх виплати та моральної шкоди, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.
Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
За змістом ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стосовно позовних вимог про визнання бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо забезпечення проведення бюджетної політики шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з надання додаткової дотації (субвенції) з державного бюджету до загального фонду відповідних бюджетів органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади на різних рівнях адміністративно-територіального устрою задля ефективного розподілу фінансового ресурсу між місцевими бюджетами, зокрема для фінансового забезпечення та функціонування Кам`янської районної ради Дніпропетровської області у 2021 році протиправною, судом встановлено наступне.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2021 у справі № 9901/345/20 надала висновок про те, що під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) в неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Водночас, як вказала Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові, для кваліфікації судом бездіяльності суб`єкта владних повноважень також необхідно встановити чи були б такі дії суб`єкта владних повноважень об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, причини їх невчинення.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначає Закон України «Про Кабінет Міністрів України».
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених Конституцією України.
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" до основних завдань Кабінету Міністрів України належать:
1) забезпечення державного суверенітету та економічної самостійності України, здійснення внутрішньої та зовнішньої політики держави, виконання Конституції та законів України, актів Президента України;
2) вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості;
3) забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров`я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування;
4) розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, культурного розвитку, охорони довкілля, а також розроблення, затвердження і виконання інших державних цільових програм;
5) забезпечення розвитку і державної підтримки науково-технічного та інноваційного потенціалу держави;
6) забезпечення рівних умов для розвитку всіх форм власності; здійснення управління об`єктами державної власності відповідно до закону;
7) здійснення заходів щодо забезпечення обороноздатності та національної безпеки України, громадського порядку, боротьби із злочинністю, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;
8) організація і забезпечення провадження зовнішньоекономічної діяльності, митної справи;
9) спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю.
Згідно ч. 2, 3 ст. 29 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України складає проект закону про Державний бюджет України, який ґрунтується на Бюджетній декларації з урахуванням рекомендацій Верховної Ради щодо бюджетної політики (якщо такі рекомендації схвалені відповідно до частини шостої статті 152 Регламенту Верховної Ради України), та подає його Верховній Раді України та Президенту України не пізніше 15 вересня року, що передує плановому. Розгляд та затвердження Державного бюджету України відбувається у Верховній Раді України за спеціальною процедурою, визначеною Регламентом Верховної Ради України.
Кабінет Міністрів України забезпечує виконання Державного бюджету України. Річний звіт про виконання закону про Державний бюджет України подається Кабінетом Міністрів України Верховній Раді України, Президенту України та Рахунковій палаті не пізніше 1 квітня року, наступного за звітним. Розгляд у Верховній Раді України річного звіту про виконання закону про Державний бюджет України здійснюється за спеціальною процедурою, визначеною Регламентом Верховної Ради України.
Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері економіки, фінансів, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці належить розробка та схвалення Бюджетної декларації, розроблення проектів законів про Державний бюджет України та про внесення змін до Державного бюджету України, забезпечення виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подання Верховній Раді України звіт про його виконання; прийняття рішення про використання коштів резервного фонду Державного бюджету України.
Статтею 39 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" визначено, що Кабінет Міністрів України спрямовує діяльність органів виконавчої влади на сприяння ефективному функціонуванню та розвитку місцевого самоврядування, додержання визначених законом прав органів місцевого самоврядування, забезпечує взаємодію центральних і місцевих органів виконавчої влади з органами місцевого самоврядування у вирішенні питань місцевого значення, зокрема економічного, соціального та культурного розвитку відповідних адміністративно-територіальних одиниць.
Кабінет Міністрів України вживає заходів для ознайомлення органів місцевого самоврядування з проектами актів Кабінету Міністрів України, що безпосередньо стосуються питань функціонування місцевого самоврядування чи інтересів територіальних громад.
Кабінет Міністрів України в порядку, визначеному законом, за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України, компенсує витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади.
Кабінет Міністрів України може вносити на розгляд Верховної Ради України проекти законів про надання органам місцевого самоврядування окремих повноважень органів виконавчої влади. Одночасно Кабінет Міністрів України подає пропозиції про фінансування здійснення таких повноважень у повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету окремих загальнодержавних податків, а також передачі у комунальну власність чи у користування органів місцевого самоврядування відповідних об`єктів державної власності.
Системно аналізуючи наведене суд приходить до висновку, що Кабінет Міністрів України видає свої акти на виконання Конституції та законів України, актів Президента України. При цьому, Кабінет Міністрів України являється суб`єктом законодавчої ініціативи при поданні пропозицій до законодавчого органу щодо розроблення проекту закону про Державний бюджет України на відповідній рік та внесення змін до такого закону.
Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства, визначаються Бюджетним кодексом України.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України.
Виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України.
Відповідно до статті 32 Бюджетного кодексу України, Кабінет Міністрів України розробляє Бюджетну декларацію та проект закону про Державний бюджет України.
Міністерство фінансів України відповідає за складання Бюджетної декларації та проекту закону про Державний бюджет України, визначає основні організаційно-методичні засади бюджетного планування, що використовуються для розроблення Бюджетної декларації та проекту Державного бюджету України.
Згідно із статтею 34 Бюджетного кодексу України, для підготовки проекту Державного бюджету України Міністерство фінансів України розробляє і доводить до головних розпорядників бюджетних коштів інструкції з підготовки бюджетних запитів у терміни, визначені Міністерством фінансів України.
Інструкції з підготовки бюджетних запитів можуть запроваджувати фінансові обмеження, організаційні та інші вимоги, яких зобов`язані дотримуватися усі розпорядники бюджетних коштів у процесі підготовки бюджетних запитів.
Відповідно до частини 1 статті 35 Бюджетного кодексу України, головні розпорядники бюджетних коштів забезпечують складання бюджетних запитів для подання Міністерству фінансів України відповідно до Бюджетної декларації та вимог інструкцій з підготовки бюджетних запитів з урахуванням планів діяльності на середньостроковий період, звітів про виконання паспортів бюджетних програм, результатів оцінки ефективності бюджетних програм, висновків про результати контрольних заходів, проведених органами, уповноваженими на здійснення контролю за дотриманням бюджетного законодавства, рішень Кабінету Міністрів України за результатами огляду витрат державного бюджету у терміни та порядку, встановлені Міністерством фінансів України.
Згідно з пунктом 9 статті 2 Бюджетного кодексу України, бюджетний запит - документ, підготовлений головним розпорядником бюджетних коштів, що містить пропозиції з відповідним обґрунтуванням щодо обсягу бюджетних коштів, необхідних для його діяльності на наступні бюджетні періоди.
Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 22 Бюджетного кодексу України, головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.
Положеннями статті 36 Бюджетного кодексу України визначено, що Міністерство фінансів України на будь-якому етапі складання і розгляду проекту Державного бюджету України проводить аналіз бюджетного запиту, поданого головним розпорядником бюджетних коштів, на предмет його відповідності Бюджетній декларації, а також ефективності використання бюджетних коштів, у тому числі на підставі звітів про виконання паспортів бюджетних програм, результатів оцінки ефективності бюджетних програм, висновків про результати контрольних заходів, проведених органами, уповноваженими на здійснення контролю за дотриманням бюджетного законодавства, рішень Кабінету Міністрів України за результатами огляду витрат державного бюджету.
На основі результатів аналізу Міністр фінансів України приймає рішення про включення бюджетного запиту до проекту Державного бюджету України перед поданням його на розгляд Кабінету Міністрів України.
На основі аналізу бюджетних запитів, що подаються відповідно до статті 35 цього Кодексу, та з урахуванням положень та показників на плановий бюджетний період, визначених Бюджетною декларацією, схваленою у році, що передує плановому, і рекомендацій Верховної Ради України щодо бюджетної політики (якщо такі рекомендації схвалені відповідно до частини шостої статті 152 Регламенту Верховної Ради України) Міністерство фінансів України готує проект закону про Державний бюджет України.
Міністерство фінансів України під час підготовки проекту Державного бюджету України розглядає та вживає заходів для усунення розбіжностей з головними розпорядниками бюджетних коштів. Якщо узгодження не досягнуто. Міністерство фінансів України додає свій висновок з неузгоджених питань до зазначеного проекту, який подається Кабінету Міністрів України.
Відповідно до частин 1, 3 статті 37 Бюджетного кодексу України. Міністерство фінансів України подає Кабінету Міністрів України для розгляду проект закону про Державний бюджет України та вносить пропозиції щодо термінів і порядку розгляду цього проекту в Кабінеті Міністрів України.
Кабінет Міністрів України схвалює проект закону про Державний бюджет України та подає його разом з відповідними матеріалами Верховній Раді України та Президенту України не пізніше 15 вересня року, що передує плановому.
Згідно з частиною 1 статті 44 Бюджетного кодексу України. Державний бюджет України виконується за розписом, який затверджується Міністром фінансів України, відповідно до бюджетних призначень у місячний строк з дня прийняття закону про Державний бюджет України. До затвердження розпису Державного бюджету України Міністром фінансів України затверджується тимчасовий розпис Державного бюджету України на відповідний період.
Складання розпису Державного бюджету України згідно з бюджетними призначеннями та внесення змін до нього, у тому числі в частині міжбюджетних трансфертів у розрізі місцевих бюджетів, відповідно до пункту 27 положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №375, є одним із завдань Міністерства фінансів України.
Питання організації роботи, пов`язаної зі складанням та управлінням виконання Державного бюджету України, координації діяльності учасників бюджетного процесу з питань виконання бюджету, також покладено на Міністерство фінансів України (пункт 13 Положення про Міністерство фінансів України).
Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що бюджетний запит подається до Міністерства фінансів України не Кабінетом Міністрів України, а головними розпорядниками бюджетних коштів, які мають забезпечити своєчасність, достовірність, та зміст поданих до Міністерства фінансів України бюджетних запитів.
В свою чергу, Кабінет Міністрів України розглядає підготовлений Міністерством фінансів України проект закону України про Державний бюджет, що відповідає приписам статті 37 Бюджетного кодексу України.
Таким чином, у Кабінету Міністрів України відсутні повноваження щодо звернення із бюджетним запитом до Міністерства фінансів України, тому судом визнаються безпідставними твердження позивача про те, що Кабінет Міністрів України в порушення вимог діючого законодавства та як учасник бюджетного процесу, не звернувся з бюджетним запитом до Міністерства фінансів України для подальшої підготовки ним пропозицій при розробленні проекту Державного бюджету України.
Крім того, Порядок внесення змін до закону про Державний бюджет України визначено главою 9 Бюджетного кодексу України.
Згідно з частиною 1,3,5 статті 52 Бюджетного кодексу України, зміни до закону про Державний бюджет України можуть вноситися у разі:
відхилення оцінки основних прогнозних макропоказників економічного і соціального розвитку України від прогнозу, врахованого під час затвердження Державного бюджету України на відповідний бюджетний період;
перевиконання за підсумками трьох кварталів надходжень Державного бюджету України, врахованих у розписі Державного бюджету України на відповідний період, більше ніж на 15 відсотків відповідно до частини першої статті 53 цього Кодексу;
недоотримання за підсумками кварталу надходжень загального фонду Державного бюджету України, врахованих у розписі Державного бюджету України на відповідний період, більше ніж на 15 відсотків відповідно до частини другої статті 54 цього Кодексу;
необхідності збільшення обсягу коштів резервного фонду державного бюджету;
необхідності передачі коштів між загальним та спеціальним фондами державного бюджету відповідно до частини сьомої статті 13 цього Кодексу;
перевищення очікуваного обсягу витрат на обслуговування та погашення державного боргу, витрат, пов`язаних з виконанням гарантійних зобов`язань держави, та видатків на виплати за державними деривативами над обсягом коштів, визначеним законом про Державний бюджет України на таку мету, відповідно до абзацу другого частини шостої статті 16, частини сьомої статті 17 та пункту 35 розділу VI цього Кодексу;
необхідності оптимізації структури витрат державного бюджету в межах загального обсягу видатків та надання кредитів, затвердженого законом про Державний бюджет України, для забезпечення ефективного виконання Державного бюджету України, крім випадків, передбачених частинами шостою - дев`ятою статті 23 цього Кодексу;
зміни обставин у процесі виконання Державного бюджету України, що вимагають менших бюджетних асигнувань головним розпорядникам бюджетних коштів відповідно до частини третьої статті 23 цього Кодексу;
зарахування до загального чи спеціального фонду встановленого законом нового виду доходу державного бюджету на період до внесення відповідних змін до цього Кодексу відповідно до частини четвертої статті 29 цього Кодексу;
необхідності зменшення бюджетних асигнувань за порушення бюджетного законодавства відповідно до пункту 4 частини першої статті 117 цього Кодексу.
Зміни до закону про Державний бюджет України можуть вноситися виключно законами про внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Проект закону про внесення змін до закону про Державний бюджет України може розглядатися у Верховній Раді України лише у разі наявності експертного висновку Міністерства фінансів України (крім поданих Кабінетом Міністрів України проектів законів, розробником яких є Міністерство фінансів України).
Розгляд проекту закону про внесення змін до закону про Державний бюджет України у Верховній Раді України здійснюється за процедурою, визначеною Регламентом Верховної Ради України, з урахуванням вимог цієї статті.
Відповідно до змісту статті 36 Бюджетного кодексу України, проведення аналізу бюджетних запитів, поданих головними розпорядниками бюджетних коштів, і розробка проекту Державного бюджету України покладається саме на Міністерство фінансів України, яке повинно вжити заходи для усунення розбіжностей з головними розпорядниками бюджетних коштів.
Відповідно до частини 3 статті 52 Бюджетного кодексу України, проект закону про внесення змін до закону про Державний бюджет України може розглядатися у Верховній Раді України лише у разі наявності експертного висновку Міністерства фінансів України (крім поданих Кабінетом Міністрів України проектів законів, розробником яких є Міністерство фінансів України).
Крім того, питання організації роботи, пов`язаної із складанням та управлінням виконання Державного бюджету України також покладено на Міністерство фінансів України.
Таким чином, з огляду на висновок Верховного Суду у постанові від 07.07.2021 у справі №9901/345/20 щодо розуміння «протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень», у відповідності до наведених норм законодавства, а також з урахуванням обставин даної справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що Кабінетом Міністрів України не допущено протиправної бездіяльності щодо незабезпечення проведення бюджетної політики шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з надання додаткової дотації (субвенції) з державного бюджету до загального фонду відповідних бюджетів органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади на різних рівнях адміністративно-територіального устрою задля ефективного розподілу фінансового ресурсу між місцевими бюджетами, зокрема для фінансового забезпечення та функціонування Кам`янської районної ради Дніпропетровської області у 2021 році, оскільки повноваження щодо звернення із бюджетним запитом до Міністерства фінансів України задля забезпечення проведення бюджетної політики шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» у Кабінету Міністрів України відсутнє, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/4406/16 та у постанові від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18, від 22.04.2021 у справі №640/2291/20, від 13 квітня 2022 року у справі №620/3527/20.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Стосовно позовних вимог про стягнення з Кам`янської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 474 334,60 грн, колегією суддів встановлено наступне.
За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Позивач є посадовою особою органу місцевого самоврядування в розумінні положень ст. ст. 2, 3 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 №2493-III.
За приписами ст. 3 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", посадами в органах місцевого самоврядування, є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.
Крім того, за змістом ч. 1 ст. 7 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, Законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", «Про статус депутатів місцевих рад», «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», цим та іншими законами України.
Частина 3 статті 7 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" встановлює, що на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється, зокрема, дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.
Статтею 9 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" передбачено, що посадова особа місцевого самоврядування має право, в тому числі, на оплату праці залежно від посади, яку вона займає, рангу, який їй присвоєно, якості, досвіду та стажу роботи; на соціальний і правовий захист.
З огляду на вказане, питання щодо проходження служби в органах місцевого самоврядування, звільнення із неї, права та обов`язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування", однак, вищезазначеним нормативно-правовим актом не визначено порядку проведення розрахунку з заробітної плати, а, отже, в даному випадку необхідно застосовувати загальні норми трудового законодавства.
Статтею 3 КЗпП України регламентовано, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.
Вказана правова позиція суду викладена у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 460/1249/21.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 3 ст. 94 КЗпП України, питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року №137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці».
Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Відповідно до частин 1, 2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Під час розгляду справи колегією суддів встановлено, що згідно довідки (а.с.27 том 1), заборгованість (без утримання податків обов`язкових платежів) по заробітній платі, у Кам`янської районної ради Дніпропетровської області перед позивачем становить: за травень 2021 року в сумі 68 040,00 грн; за червень 2021 року в сумі в сумі 68 040,00 грн; за липень 2021 року в сумі в сумі 68 040,00 грн; за серпень 2021 року в сумі в сумі 63 893,56 грн; за вересень 2021 року в сумі в сумі 68 891,04 грн; за жовтень 2021 року в сумі в сумі 68 715,00 грн; за листопад 2021 року в сумі в сумі 68 715,00 грн, всього 474 334,60 грн.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За змістом ч. 1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 74 КАС України).
За змістом ч. 1 ст. 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Враховуючи, що довідка про заборгованість заробітної плати підтверджує заборгованість перед позивачем у вигляді заробітної плати у розмірі 474 334,60 грн та про це не заперечує Кам`янська районна рада Дніпропетровської області, як роботодавець позивача, права позивача на виплату заробітної плати є такими, що порушені та підлягають захисту.
Доказів здійснення виплати на користь позивача заробітної плати за спірний період матеріали справи не містять.
При цьому, за змістом ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.
Як вказано вище, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.04.2022 залучено до участі у справі в якості співвідповідача Кам`янську районну раду Дніпропетровської області.
Згідно п. 9 ч. 1 ст. 4 КАС України, відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 4 ст. 46 КАС України).
Відповідно до статті 55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», голова районної, обласної, районної у місті ради є розпорядником коштів, передбачених на утримання ради та її виконавчого апарату.
З огляду на те, що ОСОБА_1 займав, як на час спірних правовідносин, так і наразі, посаду заступника голови Кам`янської районної ради Дніпропетровської області, остання є роботодавцем позивача, а також розпорядником коштів на утримання ради, тому і зобов`язальною особою у правовідносинах щодо виплати заробітної плати.
Тому, належним способом захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах, з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, є стягнення саме з Кам`янської районної ради Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 474 334,60 грн, без утримання податків обов`язкових платежів.
Стосовно негайного виконання рішення суду в межах місячної суми стягнення, колегія суддів зазначає, що згідно п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
З огляду на висновки суду в частині присудження виплати заробітної плати, колегія суддів дійшла висновку про необхідність звернення до негайного виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць.
Щодо позовних вимог про стягнення з Кам`янської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 01.05.2021 по 01.12.2021 у розмірі 387960,40 грн, колегією суддів встановлено наступне.
Як вже визначено судом, саме Кам`янська районна рада є роботодавцем позивача, а також розпорядником коштів на утримання ради, тому і зобов`язальною особою у правовідносинах щодо виплати заробітної плати позивачу.
Тому і у правовідносинах щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі зобов`язальною особою має бути Кам`янська районна рада.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.
Згідно з статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо).
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку.
Водночас, колегія суддів зазначає, що з аналізу вищевикладених норм законодавства вбачається, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Вказані правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 06.02.2020 у справі №806/305/17.
Згідно висновків викладених в постановах Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі №200/5764/20-а, від 11 серпня 2021 року у справі №640/9375/20, щодо необхідності застосування ст. 117 КЗпП України із урахуванням позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, а саме слід обраховувати суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільнені суми становлять сто відсотків, стальки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто незалежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Втім, остаточний розрахунок Кам`янської районної ради Дніпропетровської області з позивачем у повному обсязі не проведено.
Зазначене свідчить про відсутність підстав задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі, як такої, що заявлена передчасно.
Аналогічна правова позиція у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №807/1525/16.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати" №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Статті 2, 3 Закону №2050-ІІІ встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців; дається визначення поняття "доходи" для цілей цього Закону; а також порядок обчислення суми компенсації.
З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21 лютого 2001 р. №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).
Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
У пункті 4 Порядку №159 прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив раніше у постановах від 19 грудня 2011 року (справа №6-58цс11), від 11 липня 2017 року (справа №21-2003а16). Такий підхід підтримано і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 3 липня 2018 року (справа №521/940/17).
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14.05.2020 у справі №816/379/16 та від 30.09.2020 у справі № 280/676/19.
Право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати не ставлять у залежність від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку. Компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 у справі №1540/3742/18).
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зважаючи на те, що суму заробітної плати вчасно позивачу не виплачено, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на одержання компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації заробітної плати.
Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховую, що саме Кам`янська районна рада є роботодавцем позивача, а також розпорядником коштів на утримання ради, тому і зобов`язальною особою у правовідносинах щодо виплати заробітної плати позивачу, належним способом захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання Кам`янської районної ради Дніпропетровської області здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 компенсації у зв`язку із втратою частини доходів у наслідок порушення встановлених строків виплати заробітної плати.
При цьому, зі змісту Закону №2050 та Порядку №159 слідує, що обрахунок конкретного розміру компенсації, яка підлягає виплаті, є компетенцією відповідача, а тому саме на відповідача покладено обов`язок визначити суму компенсації.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Враховуючи, що під час розгляду даної справи судом встановлено відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо забезпечення проведення бюджетної політики шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з надання додаткової дотації (субвенції) з державного бюджету до загального фонду відповідних бюджетів органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади на різних рівнях адміністративно-територіального устрою задля ефективного розподілу фінансового ресурсу між місцевими бюджетами, зокрема для фінансового забезпечення та функціонування Кам`янської районної ради Дніпропетровської області у 2021 році, з огляду на відсутність відповідної компетенції, суд зазначає, що відсутні і підстави вважати права позивача порушеними саме з боку Кабінету Міністрів України.
До того ж, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Отже, моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Звертаючись до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач повинен зазначити обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена.
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні; чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При цьому, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 57).
Відповідно до ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Разом з тим, для присудження відшкодування моральної шкоди насамперед необхідно встановити факт наявності завдання такої шкоди.
Вказане узгоджується з позицією Верховного суду викладеного у постановах від 21 лютого 2020 року (справа №363/3520/16-а), від 12 березня 2020 року (справа №320/6695/18), від 27 травня 2020 року (справа №818/1434/17).
При цьому, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, саме позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли (в чому вона виразилася) і який її розмір, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.
Однак, позивачем не доведено заподіяння йому душевних страждань, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності Кабінету Міністрів України. Також відсутні в матеріалах справи обґрунтовані розрахунки розміру заявленої моральної шкоди.
Посилання позивача на протиправну бездіяльність відповідача щодо забезпечення проведення бюджетної політики шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з надання додаткової дотації (субвенції) з державного бюджету до загального фонду відповідних бюджетів органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади на різних рівнях адміністративно-територіального устрою задля ефективного розподілу фінансового ресурсу між місцевими бюджетами, зокрема для фінансового забезпечення та функціонування Кам`янської районної ради Дніпропетровської області у 2021 році, яка призвела до моральних страждань, не підпадає під визначені статтею 23 ЦК України критерії моральної шкоди, а також визнається колегією суддів неприйнятним, адже Кабінетом Міністрів України у спірних правовідносинах не допущено протиправну бездіяльність.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача у цій частині задоволенню не підлягають.
Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (частина 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України).
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову.
Щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору, колегія суддів зазначає наступне.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.01.2022 клопотання представника ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору - задоволено. Відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 4787,60 грн до ухвалення рішення у справі.
У свою чергу, сума судового збору у розмірі 4787,60 грн складається з: 3879,60 грн (майнова вимога про стягнення середнього заробітку) та 908,0 грн (немайнова вимога про визнання бездіяльності протиправною).
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог немайнового характеру щодо визнання протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України та у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку відмовлено, колегія суддів дійшла висновку, що судовий збір за подачу позовної заяви до суду, який підлягав оплаті, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про судовий збір», підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України.
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 263, 295 КАС України суд, -
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду в частині стягнення з Кам`янської районної ради Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 474 334,60 грн допустити до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Державного бюджету України (реквізити: Отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), Рахунок отримувача: UA0026001, Код класифікації доходів бюджету: 22030106), судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 787,60 грн (чотири тисячі сімсот вісімдесят сім гривень 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 08 червня 2022 року.

Головуючий суддя Н.Є. Калугіна

Судді А.О. Коренев

І.В. Юхно