Справа № 520/3082/22
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

03 червня 2022 року № 520/3082/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зоркіної Ю.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про визнання протиправною та скасування постанов, -

У С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом, у якому просить з урахуванням уточнених позовних вимог:

визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 20000,00 грн. від 16.11.2020 у виконавчому провадженні №63622740;

визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу в розмірі 5100 грн. від 30.12.2021 у виконавчому провадженні №63622740;

визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу в розмірі 10200,00 грн. від 02.02.2022 у виконавчому провадженні №63622740.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

Відповідачем, суб`єктом владних повноважень, не надано до суду відзив на позовну заяву у строк, встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.

Судом встановлено, що постановою Східного апеляційного господарського суду від 01.10.2020 по справі 922/2244/19 визнано незаконним та скасовано п.9 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова від 20.09.2017 №757/17.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 26.01.2018 № 5542-В-С, укладений між Управлінням комунального майна га приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та ФОП ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В. і зареєстрований в реєстрі за №10, скасувавши його державну реєстрацію.

Зобов`язано ФОП ОСОБА_1 повернути на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської рази нежитлові приміщення 1-го поверху №№1-:-5, 1а, 16, 4а загальною площею 132.5 кв.м та нежитлове приміщення 1-го поверху №7 площею 44 кв.м. у нежитловій будівлі літ. "Ж-Г, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане рішення набрало законної сили та 20.10.2020 судом виданий судовий наказ.

На підставі судового наказу державним виконавцем Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 16.11.2020 відкрито виконавче провадження №63622740.

В межах цього виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 20000 грн. від 16.11.2020, постанову про накладення штрафу в розмірі 5100 грн. від 30.12.2021, постанову про накладення штрафу в розмірі 10200 грн від 02.02.2022.

Не погоджуючись із вказаними постановами, позивач звернувся до суду з позовом, вважаючи, що такі рішення державним виконавцем прийняті державним виконавцем всупереч вимогам закону, зокрема, позивач вважає, що він не чинить жодних перешкод територіальній громаді в особі міськради в доступі до приміщення з часу до пред`явлення виконавчого документа, отже фактично приміщення передане, а рішення добровільно виконане до відкриття виконавчого провадження. Позивач стверджує, що державний виконавець не перевірив факту виконання судового рішення та не врахував, що повне виконання судового рішення залежить від суб`єкта державної реєстрації, а не від позивача, а тому протиправно прийняв спірні рішення

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Частинами 1, 2 статті 5 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями. їхні завдання та правовий статус визначає Закон України від 2 червня 2016 року № 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон № 1403-УІІІ).

Пунктом 1 розділу II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за №489/20802; далі -Інструкція №512/5) встановлено, що виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Стаття 2 Закону № 1404-VІІІ визначає, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Так, принцип об`єктивності зобов`язує виконавця розглядати виконавчі документи, відомості і події у всіх їх складності, багатогранності й суперечливості, та приймати рішення з урахуванням усієї сукупності позитивних і негативних сторін їх змісту.Заходи примусового характеру, передбачені цим Законом, які застосовують виконавці при здійсненні виконавчого провадження, мають бути співмірними з обсягом вимог за конкретними рішеннями.

Суд зазначає, що факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова ВП ВС (пункт 89), 04.07.2018, справа № 653/1096/16-ц, № в реєстрі 75296538).

У постанові ВП ВС від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, уточнено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

У той же час під час виконання судового рішення державним виконавцем не враховано специфіку виконання такого рішення, зокрема, до суду не надано доказів того, що державний виконавець перевірив факт виконання судового рішення та не врахував, що повне виконання судового рішення залежить від суб`єкта державної реєстрації, а не від позивача.

Суд зазначає, що вимога повернути нежитлове приміщення полягає в пасивній поведінці, а саме не створення перешкод власнику (тому, який вказаний у державних реєстрах) в доступі до приміщення.

При цьому суд зауважує, що порядок виконання судового рішення може бути змінено судом, що прийняв таке рішення, такий суд також може надати роз`яснення щодо виконання судового рішення за процедурою, визначеною процесуальним кодексом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…).

Адміністративний суд, надаючи правову оцінку спірним рішенням державного виконавця, не є судом, встановленим законом, для надання роз`яснень щодо виконання судового наказу господарського суду, утім, враховує той факт, що до суду не надано ані доказів здійснення державним виконавцем будь-яких дій щодо виконання судового рішення, окрім застосування до позивача санкцій, ані звернення до суду за роз`ясненням щодо порядку його виконання, що зумовлює висновок про те, що державним виконавцем у рамках виконавчого провадження №63622740 не дотримано принципу об`єктивності та неупередженості.

Продовжуючи розгляд справи суд зазначає, що стаття 75 Закону № 1404-VІІІ визначає, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

При цьому при винесенні оскаржуваних постанов про накладення штрафу відповідачем застосовано до позивача - фізичної особи - штрафи у розмірах для юридичних осіб, що свідчить про недотриманням вимог Закону № 1404-VІІІ.

Аналогічні висновки суду застосовуються також і щодо розміру виконавчого збору, адже ч.3 ст.27 Закону № 1404-VІІІ передбачає, що за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Такі дії державного виконавця мали наслідком застосування до позивача як розмірів штрафів та виконавчого збору у розмірах, не передбачених законом, а також застосування таких видів стягнення коштів без урахування того, що фактично позивачем не вчинялись будь-які дії щодо перешкод у виконанні судового рішення.

У означеному аспекті суд вважає, що у межах цього спору державним виконавцем порушено принцип мирного володіння майном позивача, що гарантовано Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, є втручання держави у право на мирне володіння майном.

У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 лютого 1986 року, Щокін проти України від 14 жовтня 2010 року, Сєрков проти України від 7 липня 2011 року, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23 листопада 2000 року, Булвес АД проти Болгарії від 22 січня 2009 року, Трегубенко проти України від 2 листопада 2004 року, East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Як вже встановлено проведеним судовим розглядом, відповідачем при прийнятті спірних рішень порушено вищенаведені критерії - розмір штрафів та виконавчого збору визначено із порушенням закону, порушено принцип пропорційності за умови невизначеності алгоритму дій позивача як боржника щодо добровільного виконання судового рішення, що державним виконавцем за допомогою правових інструментів з`ясовано не було.

За такого правового регулювання суд приходить до висновку про те, що у рамках спірних правовідносин державним виконавцем не дотримано вимог Закону № 1404-VІІІ при винесенні оскаржуваних постанов, що свідчить про їх протиправність та необхідність скасування.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем не реалізовано такий процесуальний обов`язок, а також не подано відзив на позов, що з урахуванням приписів ч. 4 ст. 159 КАС України може свідчити про визнання позову.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 9, 19, 139, 241-247, 250, 255, 287, 293, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (вул. Москалівська, буд. 58,м. Харків,61004, ) про визнання протиправною та скасування постанов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати постанови державного виконавця Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення виконавчого збору в сумі 20000,00 грн від 16.11.2020 у виконавчому провадженні №63622740; про накладення штрафу в розмірі 5100 грн від 30.12.2021 у виконавчому провадженні №63622740; про накладення штрафу в розмірі 10200,00 грн від 02.02.2022 у виконавчому провадженні №63622740.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Зоркіна Ю.В.