Справа № 280/1624/22
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2022-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2022 року Справа № 280/1624/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Новікової І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

28 січня 2022 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі відповідач, ТУ ДСА), в якому позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, визначивши її розмір у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 2 березня 2021 року по день прийняття рішення суду по справі.

Ухвалою суду від 02.02.2022 позовну заяву залишено без руху. У встановлений судом строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 21.02.2022 відкрито спрощене (письмове) позовне провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що до 01.03.2021 він працював на посаді судді Токмацького районного суду Запорізької області, а також обіймав адміністративну посаду голови суду. З 01.03.2021 його відраховано зі штату суддів Токмацького районного суду Запорізької області, у зв`язку із звільнення з посади судді у зв`язку із поданням заяви про відставку. При цьому, позивач зазначає, що під час звільнення його з роботи з ним не було проведено остаточного розрахунку, а саме позивачу не було виплачено нараховану, але не виплачену суддівську винагороду за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року в розмірі 99883,54 грн., що встановлено рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.05.2021 по справі №280/6868/20. Позивач вказує, що зазначена заборгованість йому не виплачена і по цей час, а тому на його думку, з врахуванням положень статті 117 Кодексу Законів про працю України, він має право на отримання компенсації за затримку розрахунку при звільненні, визначивши її розмір у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 2 березня 2021 року по день прийняття рішення суду по справі. Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив та зазначив про те, що з огляду на особливий статус судді, правове регулювання організації праці суддів визначається винятково Конституцією України і Законом України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема статтею 125 вказаного Закону, а не положеннями КЗпП України. Відповідач зазначає, що на суддю як на особу публічного права із особливим статусом не розповсюджуються загальні норми трудового права. Також, відповідач вказав на те, що станом на дату відрахування позивача зі складу Токмацького районного суду Запорізької області територіальним управлінням нараховано та виплачено позивачу усі кошти, що підлягали виплаті робітнику у день звільнення згідно трудового законодавства та були визначені у наказі в.о. голови Токмацького районного суду Запорізької області. Відповідач вважає, що оскільки наказ в.о. голови Токмацького районного суду Запорізької області від 01.03.2021 №3-ос позивачем в судовому порядку не оскаржувався, був виконаний відповідачем у повному обсязі та у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, у ТУ ДСА відсутні будь-які правові підстави для виплати позивачу компенсації за затримку розрахунку при звільненні. Також, відповідач зазначав про те, що рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.05.2021 по справі №280/6868/20, яким на користь позивача стягнуто суддівську винагороду у розмірі 99883,54 грн., набрало законної сили лише 13.10.2021. За таких обставин, підстава для виплати позивачу суддівської винагороди у розмірі 99883,54 грн. виникла у ТУ ДСА 13.10.2021 (з дати набрання рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.05.2021 по справі №280/6868/20), а не 01.03.2021 (з дати відрахування ОСОБА_1 із складу Токмацького районного суду Запорізької області). Також, відповідач вказував на те, що строки виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.05.2021 по справі №280/6868/20 не залежить від волі ТУ ДСА, оскільки виконання такого рішення суду здійснюється Державної казначейською службою України. З урахуванням викладеного у відзиві, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

На підставі приписів ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 по 01.03.2021 обіймав посаду судді Токмацького районного суду Запорізькій області, а з 01.03.2021 звільнений у зв`язку із подання заяви про відставку, відповідно до рішення Вищої ради юстиції №484/о/15-21 від 25.02.2021 та наказу про відрахування зі штату суду від 01.03.2021.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.05.2021 по справі №280/6868/20, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021, задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 , зокрема стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Токмацького районного суду Запорізької області ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суддівську винагороду, за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року в розмірі 99883,54 грн. (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят три гривні 54 коп.) з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Позивач, вважаючи, що при звільненні йому протиправно не було виплачено суддівську винагороду, за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року в розмірі 99883,54 грн., звернувся до суду з даним позовом про виплату компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Так, у рішенні Запорізького окружного адміністративного суду від 14.05.2021 по справі №280/6868/20, яке набрало законної сили 13.10.2021, встановлено, що суддівська винагорода у період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно нараховувалась позивачу в повному обсязі, однак, у випадках, визначених статтею 29 Закону №294-IX (зі змінами, внесеними Законом №553-IX), була обмежена при здійсненні виплати.

При цьому, сума суддівської винагороди, яка не була виплачена позивачу у період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно, не є спірною між сторонами та складає 99883,54 грн.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Вказані висновки узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19.

У постанові Верховного Суду від 12.08.2020 в адміністративній справі № 400/3151/19 викладено висновок, згідно з яким лише після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного частиною першої статті 233 КЗпП України.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17 зазначено, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові) (висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12.08.2020 в справі №400/3151/19).

Відтак, лише на момент припинення вказаного правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог. При цьому, для того щоб права працівника на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні вважалися порушеними закінченим складом правопорушення, суду необхідно встановити такі юридично значимі обставини як: 1) невиплата належних працівнику при звільненні сум; 2) проведення із ним остаточного розрахунку.

Факт проведення остаточного розрахунку дасть можливість для встановлення обсягу порушених прав.

В даній справі повного розрахунку з позивачем на теперішній час не проведено, про що позивач самостійно зазначає у позовній заяві.

Оскільки у правовідносинах які є спірними, щодо не нарахування та не виплати суддівської винагороди позивачу, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягає адже є передчасною.

Суд зазначає, що лише після проведення повного розрахунку та не виплати при цьому відповідної компенсації, можливо розглядати питання про наявність/відсутність підстав для її нарахування та виплати.

Частиною 1 статті 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, питання про відшкодування на його користь судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (69035, м.Запоріжжя, пр.Соборний, 168, ) про зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Новікова