Справа № 240/37177/21
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2022-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/37177/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Горовенко Анна Василівна

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

07 червня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
в листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо невиплати пенсії з 01.04.2019 (за минулий час) у терміни визначені Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" згідно рішень Житомирського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі №240/19827/20 та від 09.08.2021 у справі №240/9730/21;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області провести виплату пенсії з 01.04.2019, згідно рішень Житомирського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі №240/19827/20 та від 09.08.2021 у справі №240/9730/21, відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", без обмежень будь-яким строком.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що має право на отримання заборгованостей з виконання рішень Житомирського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі №240/19827/20 та від 09.08.2021 у справі №240/9730/21, оскільки постанова Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649 "Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду" (далі - Постанова №649) та постанова Правління Пенсійного фонду України від 26.09.2018 №20-1 "Про затвердження Порядку ведення обліку рішень суду у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою" (далі - Постанова №20-1) втратили чинність.

Вказав, що станом на листопад 2021 року у посадових осіб органів Пенсійного фонду України відсутні будь-які правові підстави щодо встановлення черговості виплати суми пенсій на виконання рішення суду.

Не погоджуючись із відмовою органу Пенсійного фонду України, щодо виплати різниці між попередньо обчисленим розміром пенсії та розміром пенсії розрахованим на виконання рішення суду від 10.02.2021 у справі №240/19827/20 та від 09.08.2021 у справі №240/9730/21, позивач звернувся до суду за захистом свого права.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що у відповідності до листів-відповідей відповідача слідує висновок, що процедуру виплати (порядок дій відповідача) і юридичне обґрунтування не наведено, нормативно-правові акти не визначені і не наведені, грубо порушено приписи статті 57 Конституції України.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення, просить оскаржуване рішення скасувати і прийняти нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

27 травня 2022 року на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив від Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в якому відповідач зазначає, що виплата різниці між попередньо обчисленим розміром пенсії та розрахованим розміром пенсії на виконання рішення суду від 10.02.2021 у справі №240/19827/20 та від 09.08.2021 у справі №240/9730/21 (за минулий час) буде здійснено після виділення коштів на виплату заборгованості, що утворилась внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішення в порядку черговості та в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат. Зауважує, що позивач не може отримати заборгованість згідно з судовими рішеннями позачергово, порушивши права інших осіб, які також перебувають на обліку в Реєстрі судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою та мають рівні права з позивачем на отримання заборгованості у черговому порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в справі матеріалами, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі №240/19827/20, яке набрала законної сили, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області задоволено частково:

- визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у проведенні перерахунку та виплаті пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Житомирського ОВК від 21.10.2020 №СЗ/ХЗ62692№680;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019 на підставі довідки Житомирського ОВК від 21.10.2020 №СЗ/ХЗ62692№680, з урахуванням виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно з рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 у справі №240/9730/21, яке набрала законної сили, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області задоволено:

- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо зменшення основного розміру пенсії ОСОБА_1 з 90 % до 70% сум грошового забезпечення;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити з 01 квітня 2019 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Житомирського обласного військового комісаріату від 21.10.2020 року у розмірі 90% відповідних сум грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.

На звернення позивача щодо виплати заборгованості на виконання рішень суду від 10.02.2021 у справі №240/19827/20 та від 09.08.2021 у справі №240/9730/21, Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області листом від 21.09.2021 повідомило позивача, що розмір пенсії, в обчисленому на виконання рішення суду від 10.02.201 у справі №240/19827/20 становить 15475,60 грн., сума доплати по перерахунку за рішенням суду за період з 01.04.2019 по 30.04.2021 становить 142186,90 грн.

Також вказано, що на виконання рішення суду від 09.08.2021 у справі №240/9730/21 відповідачем здійснено перерахунок пенсії з 01.04.2019 з урахуванням оновленої довідки про розмір грошового забезпечення з розрахунку 90 % грошового забезпечення, сума доплати по перерахунку за рішенням суду за період з 01.04.2019 по 30.09.2021 становить 40068,80 грн.

Окрім того, відповідачем зазначено, що виплата заборгованості, що утворилась внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень буде здійснена в порядку черговості надходження судового рішення до боржника в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат.

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає критерію захисту порушеного права в порядку позовного провадження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Згідно з ч.3 ст.3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.2 ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на зазначене слідує, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з положеннями частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України та п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997(справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відповідно до положень п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивача визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Отже, до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Системний аналіз вищезазначених положень законодавства дозволяє дійти висновку, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Передумовою для захисту права є його порушення. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом.

Таким чином, не можуть бути задоволені будь-які вимоги позивача з оскарження дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які не породжують для нього виникнення, зміну чи припинення жодних прав чи обов`язків, навіть і в тому випадку якщо суд доходить висновку щодо певних порушень при здійсненні посадовою особою функціональних обов`язків при вчиненні таких дій.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом бо вважає, що неправомірною бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області щодо невиплати у терміни визначені Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" згідно рішень Житомирського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі №240/19827/20 та від 09.08.2021 у справі №240/9730/21 заборгованості, яка утворилась в результаті перерахунку пенсії з 01.04.2019 (за минулий час) на виконання рішень суду.

Водночас, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не заперечує свого обов`язку виплатити суму заборгованості по пенсії позивачу, а лише вказує на те, що вказана виплата буде здійснена відповідно до встановленої процедури, а саме, після виділення коштів на виплату заборгованості.

З огляду на зазначене слідує, що спірні правовідносини між позивачем та Головним управління Пенсійного фонду України у Житомирській області вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Відповідно до положень статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно з нормами статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями частини 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

У відповідності до норм частини 1, пунктів 16, 18 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Таким чином, примусове виконання рішень, зокрема, судів, є виключно повноваженнями державної виконавчої служби, або, у випадках, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", приватних виконавців.

Водночас, вирішення позовних вимог лежить в площині виконання судових рішень у справах №240/19827/20 та №240/9730/21 і має виконуватися відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", що не позбавляє права позивача оскаржувати дії державного виконавця.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до положень частини першої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб"єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу (частина шоста статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Таким чином, у разі якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області на виконання вказаних судових рішень порушувалися його права, свободи чи інтереси то він має право звернутись до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправним рішення дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов, оскільки суб`єкт владних повноважень не може бути зобов`язаний виконувати судове рішення шляхом ухвалення судом іншого рішення.

Зазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Враховуючи, що позивач просить визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії з 01.04.2019 (за минулий час) у терміни визначені Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" згідно рішень Житомирського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі №240/19827/20 та від 09.08.2021 у справі №240/9730/21, суд позбавлений права повторно зобов`язати вчинити дії та встановити право, яке вже визначене в резолютивній частині судових рішень від 10.02.2021 у справі №240/19827/20 та від 09.08.2021 у справі №240/9730/21, що набрали законної сили.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає критерію захисту порушеного права в порядку позовного провадження, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області відсутні, такі вимоги не можуть бути самостійним предметом позову і повинні розглядатися не в позовному провадженні.

Водночас, колегія суддів зауважує, що в межах даної справи позивач може звернутися до суду шляхом подання відповідної заяви у відповідності до положень до ч.1 ст.383 КАС України або у порядку передбаченому Законом України "Про виконавче провадження".

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Ватаманюк Р.В. Сапальова Т.В.