Справа № 380/6705/22
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2022-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №380/6705/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сасевича О.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із вимогами:

-визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є пенсіонером за віком і йому призначено пенсію відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (загальний стаж роботи 40 років 05 місяців та 01 день). Позивач зазначає, що призначаючи пенсію за віком відповідачем не було враховано період з 06.05.2000 року по 05.05.2001 року, протягом якого він працював на посаді лікаря-інфекціоніста центральної лікарні міста Налют Лівійської Джамахірії, що, як наслідок, унеможливило отримання ним при призначенні пенсії грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п.7-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ухвалою судді від 26.04.2022 року в справі було відкрито провадження в порядку спрощеного повторного провадження та призначено судове засідання.

17.05.2022 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він щодо задоволення позову заперечив та вказав, що відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, а також для виплати грошової допомоги зараховано 34 роки 07 місяців та 04 дні. Зважаючи на припис п.7-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» спеціальним страховим стажем для нарахування грошової допомоги (для чоловіків) є 35 років роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Враховуючи недостачу відповідного спеціального стажу роботи відповідачем було відмолено у нарахуванні та виплаті грошової допомоги позивачу. Окрім цього, представник відповідача вказав на неможливість зарахування до спеціального стажу позивача стаж роботи на посаді лікаря-інфекціоніста центральної лікарні міста Налют Лівійської Джамахірії в період з 06.05.2000 року по 05.05.2001 року, оскільки договір про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення між Україною та ОСОБА_2 не укладався.

26.05.2022 року позивач подав на адресу суду клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

В судовому засіданні, що відбулось 30.05.2022 року, позивач позовні вимог підтримав та просив такі задовольнити. Представник відповідача щодо задоволення позову заперечила. Суд ухвалою без виходу до нарадчої кімнати постановив задовольнити клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду та вирішив перейти до письмового провадження з метою подальшого розгляду справи та ухвалення рішення.

Розглянувши позов, подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію, призначену згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 , такий здійснював свою трудову діяльність в наступних закладах охорони здоров`я:

1) з 10.09.1984 по 01.07.1985 року на посаді мед брата Львівської обласної психіатричної лікарні;

2) з 01.08.1985 по 30.06.1986 року на посаді виконуючого обов`язки головного лікаря, лікаря по санітарно-освітній роботі;

3) з 04.07.1986 по 20.07.1993 року на посаді санітарного лікаря по гігієні праці, завідуючого епідеміологічним відділенням;

4) з 20.07.1993 по 14.12.1993 року на посаді лікаря-інфекціоніста;

5) з 15.12.1993 по 20.06.2000 року на посаді завідуючого відділенням міськсанепідемстанції;

6) з 06.05.2000 по 05.05.2001 року на посаді лікаря-інфекціоніста в центральну лікарню м. Налют Лівійської Джамахірії;

7) з 29.10.2001 по 20.09.2002 року на посаді лікаря-епідеміолога;

8) з 03.07.2003 по 25.12.2012 року на посаді лікаря-епідеміолога;

9) з 02.01.2013 по 30.05.2021 року на посаді завідуючого відділенням організації епідеміологічних досліджень.

З 30.05.2021 року ОСОБА_1 було призначено пенсію за віком.

01.09.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, яка передбачена п.7-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

29.09.2021 року відповідач листом №13883-13166/3-52/8-1300/21 повідомив позивача, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, а також для виплати грошової допомоги можливо зарахувати наступні період роботи: з 10.09.1984 по 01.07.1985 року на посаді мед брата Львівської обласної психіатричної лікарні; з 01.08.1985 по 30.06.1986 року на посаді виконуючого обов`язки головного лікаря, лікаря по санітарно-освітній роботі; з 04.07.1986 по 20.07.1993 року на посаді санітарного лікаря по гігієні праці, завідуючого епідеміологічним відділенням; з 21.07.1993 по 14.12.1993 року на посаді лікаря-інфекціоніста; з 15.12.1993 по 20.06.2000 року на посаді завідуючого відділенням міськсанепідемстанції; з 29.10.2001 по 20.09.2002 року на посаді лікаря-епідеміолога; з 03.07.2003 по 25.12.2012 року на посаді лікаря-епідеміолога; з 26.12.2013 по 30.05.2021 року на посаді завідуючого відділенням організації епідеміологічних досліджень (загальний спеціальний стаж позивача становить 34 роки 07 місяців 04 дні).

19.10.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про зарахування до спеціального стажу його роботу з 06.05.2000 по 05.05.2001 року на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м. Налют Лівійської Джамахірії а також нарахування і виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, яка передбачена п.7-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

16.11.2021 року відповідач повідомив позивача, що оскільки договір про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення між Україною та Лівією не укладався, підстав для зарахування період роботи в Лівії з 06.05.2000 по 05.05.2001 року до страхового та спеціального стажу позивача немає.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, передбаченої п.7-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач звернувся до суду.

Вирішуючи справу суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-IV).

Згідно частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частинами 2 і 4 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Згідно статті пункту «е» 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 року, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Порядком обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженим Постановою Кабінет Міністрів України №1191 від 23.11.2011 року визначаються умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Порядок №1191).

Згідно з пунктом 2 Порядку №1191, до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» що передбачені, зокрема, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Пунктом 5 і 6 Порядку №1191 передбачено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (1058-15) та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону (1058-15), працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (1788-12), і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (1058-15), станом на день її призначення.

Постановою Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 року було затверджено перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі Перелік).

У розділі 2 «Охорона здоров`я» вказаного Переліку передбачено, зокрема:

- найменування закладів і установ - лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри;

- найменування посад вказаних установ - лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

З аналізу вищенаведених норм права можна дійти висновку, що для отримання грошової допомоги, передбаченої п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у розмірі десяти місячних пенсій повинні бути дотримані наступні умови:

1) наявність пенсійного віку, передбачений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

2) праця на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

3) страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

4) неотримання до звернення за вказаною грошовою допомогою будь-якої пенсії.

До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд у постанові від 21.01.2021 року у справі №310/8663/18.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що:

1) ОСОБА_1 станом на момент призначення йому пенсії за віком 30.05.2021 року досяг пенсійного віку;

2) останнім місцем праці з 26.12.2012 по 30.05.2021 була робота в ДЗ «Стрийська міська санітарно-епідеміологічна станція» на посаді завідуючого відділенням;

3) до призначення пенсії за віком інших видів пенсій не отримував;

4) страховий стаж на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» становить 34 роки 07 місяців 04 дні.

Суд зазначає, що у розумінні норм пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV та пункту «е» 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ (із змінами, внесеними згідно із Законом №911-VIII від 24.12.2015) страховий стаж позивача на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і який враховується для призначення грошової допомоги в розмірі десяти неоподаткованих місячних пенсій є недостатнім для призначення такої допомоги.

Відповідне також зазначено і у листі Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №13883-13166/3-52/8-1300/21 від 29.09.2021 року, згідно якого для призначення ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій можливо зарахувати загальний період роботи 34 роки 07 місяців 04 дні, який є недостатнім для її призначення.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Як встановлено судом з трудової книжки позивача, він в період з 06.05.2001 по 05.05.2001 року працював лікарем-інфекціоністом в центральній лікарні м. Налют Лівійської Джамахірії.

Даний період роботи позивача не був врахований відповідачем при обрахунку його спеціального страхового стажу, який дає право на отримання грошової допомоги в розмірі десяти неоподаткованих місячних пенсій з огляду на відсутність договору про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення між Україною та Лівією.

Водночас суд зазначає, що як було повідомлено позивачем в судових засіданнях, виконувану ним роботу на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м. Налют Лівійської Джамахірії він здійснював на підставі контракту від 01.03.2000 року. Конкурс на виконувану роботу за посадою лікаря-інфекціоніста проводило Міністерство закордонних справ України.

Окрім цього, позивач також повідомив, що направлення на роботу видавалось та здійснювалось безпосередньо Міністерством охорони здоров`я України.

Згідно пунктів 1 і 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 року (далі Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

До матеріалів справи позивачем долучено довідку №2001/298/29 від 07.02.2001 року, видану Генеральним директором Нової центральної лікарні м. Налют, якою підтверджується те, що ОСОБА_1 дійсно працював в даній установі за підписаним з ним контрактом за спеціальністю «лікар-інфекціоніст» з 06.05.2000 року по 05.05.2001 року.

Окрім цього, позивачем також долучено довідку від 05.05.2001 року, видану Генеральним секретарем Комітету з питань охорони здоров`я та соціальних питань, згідно якої ОСОБА_3 працював у центральній лікарні Лівії лікарем-інфекціоністом протягом одного року з 06.05.2000 року по 05.05.2001 року та під час роботи виконував планові та профілактичні щеплення для дорослих та дітей проти прямих інфекцій, проводив медичні огляди дітей з метою посилення щеплення.

Відтак, враховуючи наведені обставини суд приходить до висновку, що позивач в період з 06.05.2000 року по 05.05.2001 року працював на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м. Налют Лівійської Джамахірії, а також здійснював свою діяльність за офіційного сприяння уповноважених відомств Кабінету Міністрів України.

Згідно частини 2 статті 4 Закону №1058-VI, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Суд вказує, що за період провадження трудової діяльності позивача з 06.05.2000 року по 05.05.2001 року між Україною та Лівійської Джамахірією не було укладено договору щодо співробітництва в галузі пенсійного забезпечення, а відтак відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні грошової допомоги діяв у межах та спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відтак суд приходить до висновку, що в частині позовних вимог позивача щодо визнання протиправними дій відповідача, які полягали у відмові в нарахуванні та виплаті йому грошової допомоги слід відмовити.

Водночас, до матеріалів справи долучено Угоду між міністерством охорони здоров`я України і Вищим Народним Комітетом (сфера послуг) Великої Соціалістичної Народної Лівійської Арабської Джамагирії про співробітництво в галузі медицини і охорони здоров`я від 23.04.2003 року, згідно статті 4 якої на підставі офіційного попереднього запиту Лівійської Сторони Українська Сторона запропонує медичних фахівців для роботи в медичних закладах Великої Джамагирії на контрактній основі.

У своїх рішеннях від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене та те, що відомості про роботу позивача підтверджуються його трудовою книжкою та довідками з місця праці, суд вважає, що період роботи позивача з 06.05.2000 року по 05.05.2001 року на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні м. Налют Лівійської Джамахірії підлягає зарахуванню до страхового стажу, який дає право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти неоподаткованих місячних пенсій, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Також слід звернути увагу на приписи ст. 245 КАС України, згідно з якими перелік способів захисту порушених прав викладений у цій статті не є вичерпним. Суд може застосувати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Суд, зважаючи на висновок щодо зарахування періоду роботи позивача до стажу, який дає право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти неоподаткованих місячних пенсій приходить до висновку про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення, передбачену пунктом 7-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, за сукупністю наведених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) період роботи з 06.05.2000 року по 05.05.2001 року на посаді лікаря-інфекціоніста в центральній лікарні міста Налют Лівійської Джамахірії до страхового стажу, який дає право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти неоподаткованих місячних пенсій, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, передбачену пунктом 7-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у розмірі його десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Сасевич О.М.