Справа № 500/8122/21
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2022-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 500/8122/21 пров. № А/857/5044/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.,

суддів Гудима Л.Я., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судового засідання Вовка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року у справі № 500/8122/21 (головуюча суддя Чепенюк О.В., час ухвалення 11:26 год., м. Тернопіль, повний текст рішення складений 23 лютого 2022 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

17 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Тернопільської обласної прокуратури, в якому просив: а) визнати протиправними дії Тернопільської обласної прокуратури (прокуратури Тернопільської області) щодо ненарахування ОСОБА_1 заробітної плати з розміру посадового окладу, визначеного за частиною третьою статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру";

б) зобов`язати Тернопільську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 27 березня 2020 року по 21 жовтня 2021 року (день звільнення), виходячи з розміру посадового окладу, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру", з урахуванням усіх встановлених у цей період надбавок і премій, й виплатити різницю між нарахованою таким чином сумою (без урахування податків і зборів) та фактично отриманою сумою виплат за вказаний період;

в) стягнути з держави України в особі Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за частиною третьою статті 81 Закону № 1697-VII, завданої положенням пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 квітня 2020 року по 21 жовтня 2021 року (день звільнення) в сумі 424 780,00 грн.;

ґ) визнати протиправною бездіяльність Тернопільської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Тернопільської обласної прокуратури №879-к від 20.10.2021;

г) зобов`язати Тернопільську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат станом на день його звільнення;

д) стягнути з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21.10.2021 по день фактичного розрахунку;

е) встановити контроль за виконанням судового рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 2013 року безперервно працював в органах прокуратури. На день звільнення відповідач не здійснив виплату всіх належних позивачу сум, зокрема, не виплатив заробітну плату у розмірі, гарантованому частиною третьою статті 81 Закону № 1697-VIІ.

Так, за час проходження публічної служби заробітна плата нараховувалась та виплачувалась йому (позивачу), виходячи з посадового окладу прокурора, встановленого постановою Кабінету Міністрів України ,,Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 № 505, що суперечить рішенню Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р(ІІ) 2020.

З огляду на вказане рішення Конституційного Суду України, позивач вважає, що з 26.03.2020 його заробітна плата нарахована та виплачена не у відповідності до положень статті 81 Закону № 1697-VII.

Інша позовна вимога стосується не виплатили позивачу при звільненні вихідної допомоги відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю (КЗпП) України, розмір якої має становити дві середні місячні заробітні плати. Позивач посилається на те, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною 4 статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. У такий виключний перелік, на думку позивача, не включене питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Оскільки вихідна допомога при звільненні позивачу не була виплачена у день звільнення з органів прокуратури, то відповідно до статті 17 КЗпП України статті 117 КЗпП України ОСОБА_1 просить також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням від 18 лютого 2022 року Тернопільський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його необґрунтованим, незаконним та таким, що не відповідає обставинам справи.

В апеляційній скарзі позивач також зазначає, що відповідачем було порушене його право на отримання заробітної плати у повному розмірі, гарантованому ч.3 ст. 81 Закону України ,,Про прокуратуру", ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності нормативно-правового акту, а встановлює наявність чи відсутність такого юридичного факту. Отже, на думку позивача, положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині , яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, були неконституційними і до 26 березня 2020 року, а 26.03.2020 просто втратили чинність.

З огляду на викладене, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Тернопільська обласна прокуратура правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду в заперечив вимоги апеляційної скарги та просить відмовити у її задоволенні.

Позивач в судове засідання апеляційного суду не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що в силу приписів ч.2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 09.07.2013 призначений стажистом в органи прокуратури та в подальшому працював в органах прокуратури на різних посадах в період з 20.06.2014 по 21.10.2021, що підтверджується записами його трудової книжки серії НОМЕР_1 , дата заповнення 09.07.2013 (а.с.11-12). Зокрема, з 14.04.2016 переведений на посаду прокурора Бучацького відділу Теребовлянської місцевої прокуратури.

Наказом керівника Тернопільської обласної прокуратури від 20.10.2021 за № 879к позивача звільнено з посади прокурора Бучацького відділу Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу II ,,Прикінцеві і перехідні положення" Закону України від 19.09.2019 № 113-IX ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" з 21.10.2021 (а.с.10).

Крім того суд встановив, що з 15.03.2021 ОСОБА_1 прокурору Бучацького відділу Теребовлянської місцевої прокуратури було визначене робоче місце у Бучацькій окружній прокуратурі (а.с.97).

У період з 01.03.2020 по день звільнення 21.10.2021 заробітна плата позивачу нараховувалася з посадового окладу 5 660,00 грн, тобто із урахуванням посадових окладів, визначених постановою Кабінету Міністрів України ,,Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 № 505, зі змінами і доповненнями.

19.11.2021 за № 21-156 вих. 21 Тернопільська обласна прокуратура надала позивачу інформацію щодо складових його заробітної плати за період з березня 2020 року по жовтень 2021 року, а також відомості, на підставі яких нормативно-правових актів здійснювалося нарахування заробітної плати працівникам Тернопільської обласної прокуратури за цей період. До листа відповідач додав копії розрахункових листів по виплаченій заробітній платі позивачу за 2020-2021 роки (а.с.74-80).

Вважаючи протиправними дії відповідачів в частині нарахування в період з 27 березня 2020 року по 21 жовтня 2021 року посадового окладу у розмірі меншому, ніж встановлено статтею 81 Закону України ,,Про прокуратуру", позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не пройшов атестації, а тому не вирішувалося питання про його переведення до окружної прокуратури, з 26.03.2020 позивач проходив публічну службу у місцевій прокуратурі.

Водночас стаття 81 Закону № 1697-VII у редакції, що діяла в період з 26.03.2020, не містила в собі положень, які б визначали розмір посадового окладу для працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур. Відповідно, з відновленням дії статті 81 Закону № 1697-VII правове становище позивача залишилося незмінним.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у період з 26.03.2020 відповідач правомірно та підставно під час нарахування і виплати позивачу заробітної плати та інших виплат керувався постановою Кабінету Міністрів України ,,Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 № 505 (зі змінами і доповненнями) та не порушив право позивача на оплату праці.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права та є вірними.

Так, частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені визначаються Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VIІ ,,Про прокуратуру" (далі - Закон № 1697-VIІ ).

Частиною першою статті 81 Закону № 1697-VIІ передбачено, що заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 81 Закону № 1697-VIІ заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Відповідно до частини третьої статті 81 Закону № 1697-VIІ посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Отже, з липня 2015 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.

Разом із цим, відповідно до положень статей 8, 13 Закону України ,,Про оплату праці умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету", визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Вказане положення кореспондується з положеннями частини дев`ятої статті 81 Закону №1697-VIІ, в якій встановлено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з нормами частин першої та другої статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Частиною першою статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. За правилами статті 89 Закону № 1697-VIІ фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України. Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (стаття 90 Закону №1697-VIІ).

Відповідно до абзаців 2, 3 пункту 9 Прикінцевих положень Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2015 рік" № 80-VIII від 28 грудня 2014 року встановлено, що Кабінетом Міністрів України затверджується порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на 2015 рік; положення частини 2 статті 33, статті 81 Закону № 1697-VIІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням.

Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням. Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03 жовтня 1997 року у справі № 18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Таким чином, Закон України ,,Про Державний бюджет України" на відповідний рік, як Закон, яким регулюються бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надають повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Рішення щодо неконституційності пункту 9 Прикінцевих положень Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2015 рік" Конституційним Судом України не приймалися.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників органів прокуратури була визначена постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 ,,Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 763 та від 09 грудня 2015 року № 1013.

Кабінетом Міністрів України покладені на нього пунктом 13 розділу XIII Закону №1697-VIІ обов`язки не були виконані, а саме не були приведені нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31 травня 2012 року № 505 щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників, не внесені, а Законом України ,,Про Державний бюджет України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру" не передбачались, відповідачі не мали правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати позивачу поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладені у постановах від 04 листопада 2015 року № 21-1461, від 30 березня 2016 року № 21-271а16, від 13 липня 2016 року № 21-1488а16, а також аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року № 808/2163/17 та від 16 січня 2019 року № 804/217/17, від 27 лютого 2019 року № 809/982/16.

Отже, за пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України ,,Про Державний бюджет України на 2015 рік", положення якого, станом на час виникнення спірних правовідносин неконституційними не визнавались, відповідачі під час нарахування та виплати заробітної плати позивачу цілком на законних підставах застосовували постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505.

Між тим, Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі № 6-р/ 2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині , яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі № 6-р/ 2020 визначено, що положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині , яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині , яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України ,,Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 697-VІІ зі змінами втратили чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, тобто з 26.03.2020.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що саме у період до 26 березня 2020 року (дата ухвалення рішення Конституційного Суду України №6-р/2020) положення пункту 26 розділу VI ,,Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України були чинними, а тому відповідач правомірно застосовував його при виплаті ОСОБА_1 посадового окладу, розмір якого розраховувався відповідно до Постанови №505.

Законом України № 113-IX від 19.09.2019 ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочерговий заходів із реформи органів прокуратури", який набрав чинності з 25 вересня 2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури та внесені зміни до Закону України ,,Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014 року, зокрема, замість системи органів прокуратури, яка складається з Генеральної прокуратури України, регіональних та місцевих прокуратур, після проведення атестації прокурорів передбачено побудову нової структури: Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (ст. 7 Закону № 1697-VІІ) , ст. 15 Закону України ,,Про прокуратуру" визначено виключний перелік посад в обласних та окружних прокуратурах.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ ,,При кінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Вказаним законом також внесені зміни у статті 81 Закону № 1697-VIІ та ч. 3 цієї статті викладена в наступній редакції:

,,Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року".

Таким чином, до початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, оплата праці прокурорів здійснюється в порядку, встановленому КМУ. Такий порядок був викладений саме в постанові Кабінету Міністрів України ,,Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" від 31.05.2012 № 505.

Норма пункту 3 Розділу II ,,Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ є діючою та не визнана неконституційною.

Таким чином, колегія суддів визнає вірними та обґрунтованими доводи суду першої інстанції про те, що переведення прокурорів, зокрема до обласних та окружних прокуратур, обумовлено проходженням ними атестації, а відтак і оплата праці, передбачена статтею 81 Закону № 1697-VIІ, стосується саме працівників обласних та окружних прокуратур, які пройшли атестацію відповідно до приписів Закону №113-ІХ, в той час як оплата праці працівників регіональних та місцевих прокуратур, які не пройшли атестацію, врегульована постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505. Лише після успішного проходження атестації та переведення працівників до обласних та окружних прокуратур, заробітна виплата виплачується у розмірі, визначеному статтею 81 Закону № 1697-VIІ .

Оскільки позивач не пройшов атестації та був звільнений з посади прокурора Бучацького відділу Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу II ,,Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ з 21.10.2021), а тому з 26.03.2020 року на нього не поширювалося положення норм частини 3 статті 81 Закону № 1697-VIІ щодо розмірів посадових окладів прокурора окружної прокуратури. Питання оплати праці таких прокурорів визначались частиною 1 статті 49 Закону № 1697-VIІ , а розміри їх посадових окладів були встановлені Постановою КМУ.

Статтею 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Оскільки позивач звільнений з роботи на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу II ,,Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ з 21.10.2021), він не підпадає під жодний, передбачений статтею 44 КЗпП України, випадок виплати вихідної допомоги при припиненні трудового договору, а тому суд першої інстанції також мотивовано відмов у задоволенні позивних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат станом на день його звільнення.

Решта позовних вимог є похідними від позовних вимог, в задоволенні яких суд відмовив, а тому такі позовні вимоги також не підлягають до задоволення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року у справі № 500/8122/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
Л. П. Іщук
Повне судове рішення складено 03.06.2022.