Справа № 520/15945/21
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2022-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 р. Справа № 520/15945/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Дніпровський регіональний структурний підрозділ на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 року, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 29.10.2021 року у справі № 520/15945/21

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державного підприємства обслуговування повітряного руху України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення (середнього заробітку) за час затримки належних сум при звільненні по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати Державне підприємство обслуговування повітряного руху України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 67030,50 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 року у справі № 520/15945/21 адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2005 по 06.08.2021 в сумі 41746,00 грн. з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 року у справі № 520/15945/21 скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що станом на час звільнення позивача з посади 18.05.2005 року, у відповідача був відсутній обов`язок щодо виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні. Такий обов`язок та розмір відповідної допомоги були встановлені лише рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2021 року у справі № 520/16390/2020, яким відповідача було зобов`язано нарахувати та виплатити позивачеві вказану грошову допомогу, з огляду на що, підстави для виплати середнього заробітку за час затримки виплати цієї допомоги при звільненні, у відповідача відсутні, оскільки зобов`язання колишнього роботодавця виплатити заборгованість та компенсацію у даному випадку замінене зобов`язанням виконати відповідне судове рішення, що нормами матеріального трудового права, зокрема статтею 117 КЗпП України, не регулюється.

Посилаючись на те, що зобов`язання нарахувати та виплатити позивачеві одноразову грошову допомогу у судовому порядку, не тягне за собою обов`язку відповідача щодо нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку із чим відсутні підстави стверджувати про допущення відповідачем протиправної бездіяльності з цього приводу, і, відповідно про його обов`язок щодо виплати означеного середнього заробітку, наполягав на скасуванні рішення суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України та наказом Міністра оборони України від 19.10.1999 року № 600 був відряджений зі Збройних Сил України до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України із залишенням на військовій службі.

Наказом Міністра оборони України від 18.05.2005 року № 210/0 позивач звільнений з військової служби у запас за пунктом 67 підпункту «б» (за станом здоров`я), 18.05.2005 року звільнений з посади.

Згідно витягу з наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 18.05.2005 року № 210/0 позивач звільнений зі служби з вислугою років у Збройних Силах - 25 років 08 місяців, пільгова вислуга років - 26 років 02 місяці.

Відповідно до довідки ДП «Украерорух» від 04.05.2007 року № 1.14-246 розмір грошового забезпечення позивача на момент звільнення становив 3339,75 грн. на місяць.

При звільненні 18.05.2005 року позивачу було виплачено грошове забезпечення у розмірі 1939,68 грн., що підтверджується довідкою відповідача № 22-1.1/21 від 19.10.2021 року.

У зв`язку з тим, що при звільненні позивачеві не була виплачена одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, він звернувся з позовом до Харківського окружного адміністративного суду, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 41746.87 грн., та зобов`язати Державне підприємство обслуговування повітряного руху України нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 41746.87 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2021 року у справі № 520/16390/2020, яке набрало законної сили 13.07.2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволений.

Визнано протиправною бездіяльність Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні.

Зобов`язано Державне підприємство обслуговування повітряного руху України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 41746,87 грн.

На виконання вищевказаного судового рішення, відповідач 27.07.2021 року здійснив виплату частини зазначеної грошової допомоги в розмірі 41020,67 грн., а 06.08.2021 року остаточну виплату у розмірі 100 грн., що підтверджується довідкою відповідача № 22-1.1/21 від 19.10.2021 року.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що непроведення виплати одноразової грошової допомоги у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 21.03.2018 року у справі № 806/533/16 (К/9901/6911/18).

Таким чином, з огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, положення статті 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові компенсацію в розмірі його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних відносин приписів КЗпП України.

Виходячи зі змісту апеляційної скарги, незгода відповідача з рішенням суду першої інстанції зводиться до твердження про відсутність у відповідача станом на час звільнення позивача з посади 18.05.2005 року, обов`язку щодо виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні, з посиланням на те, що такий обов`язок та розмір відповідної допомоги були встановлені лише рішенням суду від 11.06.2021 року у справі № 520/16390/2020, та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачеві одноразову грошову допомогу у судовому порядку, не тягне за собою встановленого статтею 117 КЗпП України обов`язку відповідача щодо нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки таке зобов`язання колишнього роботодавця замінене зобов`язанням виконати відповідне судове рішення.

З приводу наведеного колегія суддів зазначає, що, як було зазначено вище, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2021 року у справі № 520/16390/2020, яке набрало законної сили 13.07.2021 року, було визнано протиправною бездіяльність Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачеві одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 41746,87 грн.

Доходячи висновку про задоволення позовних вимог, судом у вищевказаному рішенні зазначено про те, що на момент звільнення позивача відповідно до діючого законодавства, саме Державне підприємство обслуговування повітряного руху України повинно було нарахувати та здійснити виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, виплата якої передбачена ч. 2 ст. 5 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ, та суд дійшов висновку, що одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби мала бути нарахована та виплачена Державним підприємством обслуговування повітряного руху України при звільненні позивача з військової служби. Таким чином, відповідачем було неправомірно не виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення, однак, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Така допомога виплачується особам, які звільняються зі служби, отже, допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби. Непроведення з вини відповідача виплати одноразової грошової допомоги у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 440/4332/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 809/698/16, від 06 березня 2020 року у справі № 1240/2162/18, від 27 квітня 2020 року у справі № 812/639/18 та від 09 липня 2020 року у справі № 320/6659/18.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає вищевказані доводи апеляційної скарги, та погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 19.05.2005 року по день остаточного розрахунку 06.08.2021 року.

Посилання в апеляційній скарзі як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції на судову практику Європейського Суду з прав людини, наведену в рішення у справі «Меньшакова проти України» від 8 квітня 2010 року, в якому було зазначено про те, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатися лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, та з прийняттям судових рішень норми статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Як зазначалось вище, згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

У своєму рішенні Європейський суд з прав людини не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, Європейський суд з прав людини у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Тому за висновком Європейського суду з прав людини не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).

За вищенаведених обставин, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, та від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України, зазначивши, що вказане рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 року у справі № 520/15945/21 суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на що, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Дніпровський регіональний структурний підрозділ залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2021 у справі № 520/15945/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді Я.М. Макаренко В.А. Калиновський