Справа № 520/170/22
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2022-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2022 року справа № 520/170/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григорова Д.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (пп НОМЕР_3 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 (пп НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить суд:

- визнати протиправними бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (пп НОМЕР_3 ), яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за 2016- 2018 рік;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (пп НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 яку отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за 2016-2018 рік з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (пп НОМЕР_3 ) виплатити ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату ОСОБА_1 недоплачених частин за 2016-2018 рік.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем, на думку позивача, допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не здійсненні нового розрахунку матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку позивач отримував під час проходження військової служби за період з 2016 року по 2018 рік.

Ухвалою суду від 25.01.2022 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з положеннями ч.2,3,4,5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Військова частина НОМЕР_2 (пп НОМЕР_3 ) подала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просила відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно вимог чинного законодавства.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову та заперечень проти нього, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 (пп НОМЕР_3 ).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 №129 від 22.06.2020р. позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. В листопаді 2021 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_2 із заявою, згідно якої просив, крім іншого, нарахувати та виплатити йому не отримані кошти, які входили до складу допомоги на вирішення соціально-побутових питань, а також допомоги на оздоровлення, з включенням до їх складу щомісячної додаткової грошової винагороди, виплата якої передбачена постановою КМУ від 22.09.2010р. № 889, що діяла на час виплати за період з 2014 по 2018 р.р.

Матеріали справи не містять відповіді, яка надавалася позивачу на його звернення. Згідно наданого відповідачем відзиву на позовну заяву слідує, що він вважає викладені в заяві позивача вимоги необгрунтованими та вбачається, що задоволені вони не були, що призвело до виникнення спору.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не здійсненні нового належного розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за період 2016-2018 рік, звернувся до суду з даним позовом.

Розглядаючи вказану справу, суд вказує, що згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII (далі по тексту - Закон України №2232-XII).

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України №2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно статті 40 Закону України №2232-XII, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Частиною першою статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі по тексту - Закон України №2011-XII) обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою вказаної статті встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 07.11.2007р. №1294 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до підпункту 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017р. №704 (далі по тексту - Постанова Кабінету Міністрів України №704) надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення..

Предметом спору у даній справі є дії відповідача щодо розрахунку та виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань у 2017 - 2018 роках у розмірі місячного грошового забезпечення, без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яка виплачувалася відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" від 22.09.2010 №889.

Зокрема , відповідачем визнається, що матеріальна допомога на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань в означеному періоді нарахована та виплачена позивачу без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди.

Таке неврахування обґрунтується відповідачем нормами Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 24.10.2016р. №550, пунктом 8 якої визначено, що додаткова грошова допомога, не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Разом із цим, відповідач, застосовуючи вказану інструкцію як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, не враховує пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Приписами частини четвертої статті 9 Закону України №2011-ХІІ, Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

За таких обставин суд зазначає, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон України №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 9 Закону України №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.04.2021р. у справі № 380/2427/20 та від 30.04.2021р. у справі №620/561/20.

Відповідач не заперечував, що позивачу при проходженні військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 виплачувалася щомісячна грошова винагорода.

Постанова Кабінету Міністрів України "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" від 22.09.2010 №889, якою було установлено щомісячну додаткову грошову винагороду, втратила чинність 01.03.2018 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, з урахуванням змін, внесених Постановами Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 №1052, від 21.02.2018 №103.

Жодних доказів на підтвердження невиплати позивачу додаткової грошової винагороди на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010р. №889 у період з 2016 року по 2018 рік відповідачем до суду не надано.

За цих обставин така винагорода не може вважатися одноразовою.

Отже, спірна щомісячна винагорода відповідає ознакам додаткового виду грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер.

Вказана правова позиція також викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021р. у справі №825/997/17.

За наведеного правового регулювання та обставин справи слідує, що відповідач протиправно не врахував у складі грошового забезпечення позивача, з якого нараховано матеріальну допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за 2016-2018 роки щомісячну додаткову грошову винагороду, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889.

Посилання відповідача на судову практику Харківського окружного адміністративного суду, яка, як зазначає відповідач, підтверджує правомірність його дій (бездіяльності) у спірних правовідносинах, суд відхиляє, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо доводів відповідача про порушення позивачем строків звернення до суду та не застосування судом наслідків його пропуску, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" , заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як вже вказувалось вище, військовослужбовці, проходячи військову службу, отримують грошове забезпечення, склад якого визначено відповідно до частини другої статті 9 Закону України №2011-XII, згідно якої до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати. До такої правової позиції дійшов Верховний Суд розглянувши справу № 552/3404/17 від 25.07.2018р.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем у спірних правовідносинах допущено протиправну бездіяльність, як пасивну форму поведінки, тому обираючи належний та ефективний спосіб захисту прав позивача, з урахуванням частини другої статті 9, частини другої статті 245 КАС України, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити перераховану суму матеріальної допомоги, суд виходить з того, що таке зобов`язання слугуватиме повному та належному захисту порушених прав позивача та гарантуватиме, що виниклий між сторонами спір буде остаточно вирішений.

Судовий збір підлягає розподілу відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 139, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (пп НОМЕР_3 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (пп НОМЕР_3 ), яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за 2016- 2018 рік.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (пп НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 яку отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за 2016-2018 рік з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (пп НОМЕР_3 ) виплатити ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату ОСОБА_1 недоплачених частин за 2016-2018 рік.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 (пп НОМЕР_3 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення складено та підписано 06.06.2022р.

Суддя Григоров Д.В.