Справа № 320/5637/20
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2022-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2022 року № 320/5637/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Панченко Н.Д., розглянувши у письмовому провадженні у м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС України в Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) (далі Позивач) з позовом до Головного управління ДПС України в Київській області (03151, м. Київ вул. Народного ополчення,5а, ) (далі Відповідач), в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області форми «Ф» від 09.10.2019 року №0-1027; визнати протиправною та скасувати податкову вимогу № 2207-50 від 16.01.2020 року.

На обґрунтування позову вказував, що нежитлові будівлі, щодо яких йому визначено податкові зобов`язання згідно зі спірним податковим повідомленням-рішенням, є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника, а тому звільнені від оподаткування податком на нерухомість, відмінну від земельної ділянки, в силу положень підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

18 серпня 2020 року Відповідач надіслав до Київського окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти заявлених позовних вимог, зазначивши, що до сільськогосподарських товаровиробників належать фізичні особи, які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою КВЕД, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, володіють або використовують будівлі, споруди, віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства. В той же час, Позивач є фізичною особою-підприємцем, який перебуває на загальній системі оподаткування та основним видом діяльності якого згідно з КВЕД є « 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна».

Ухвалою від 08 липня 2020 року суд відкрив спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.68-69).

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 з 27 червня 2008 року є власником комплексу нежитлових будівель та споруд, який розташований за адресою: Київська область, Володарський район, с. Михайлівка, а саме: корівника, А загальною площею 450,4 кв.м; корівника Б загальною площею 1046 кв.м; побутового блоку В загальною площею 46 кв.м; корівника Г загальною площею 432,9 кв.м; корівника Д загальною площею 614,6 кв.м; насосної Е загальною площею 7,6 кв.м; вагової будки Ж загальною площею 19 кв.м; водонапірної башти 1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 (а.с.23), Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССІ № 128503 (а.с.24), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по реєстрацію права власності (а.с.25).

ОСОБА_2 з 27.07.2006 зареєстрований як фізична особа суб`єкт підприємницької діяльності, основний вид діяльності: 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що підтверджується перевіреною судом інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (офіційний сайт Міністерства юстиції України: https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search) та інформацією з бази даних АС Фіскальної служби України, що міститься в матеріалах справи.

Рішенням чотирнадцятої позачергової сесії VII скликання Логвинської сільської ради Володарського району Київської області від 07.06.2017 № 140/1 «Про внесення змін до рішення сільської ради від 15.01.2015 року № 377-47 VI «Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Логвинської сільської ради», серед іншого, затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території Логвинської сільської ради (зі змінами) (далі Положення) (а.с.57-64).

Відповідно до п.2.1 Положення об`єктом оподаткування є об`єкт житлової чи нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (підпункт «ж» пункту 2.2 Положення).

Позивач як орендодавець протягом 2017-2018 року уклав договори оренди складських приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , що має загальну площу: 1)133,40 кв.м (орендар ФОП ОСОБА_3 , договір оренди від 01.01.2018 року)(а.с.26-29); 2) 200 кв.м (орендар ФОП ОСОБА_4 , договір оренди від 01.11.2018 року)(а.с.30-34); 3) 340 кв.м та 15 кв.м (орендар ФОП ОСОБА_5 , договір оренди від 01.09.2018 року)(а.с.35-36); 4) 180 кв.м (орендар ОСОБА_6 , договір оренди від 01.03.2017 року)(а.с.37-38); 5) 98 кв.м та 11 кв.м (орендар ФОП ОСОБА_7 , договір оренди від 01.09.2017 року) (а.с.39-40); 6) 91 кв.м (орендар - ОСОБА_6 , договір оренди від 01.09.2017 року)(а.с.41-42); 7) 300 кв.м (орендар ФОП ОСОБА_8 , договір оренди від 01.09.2017 року)(а.с.43-44); 8) 29,5 кв.м та 15 кв.м (орендар ПП «Перепелиця-Автомакс», договір оренди від 01.11.2017 року)(а.с.45-46).

Крім того, позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером:00:007:0043 загальною площею 1,0253 гектарів, у тому числі рілля - 1,0253 гектарів, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

23 листопада 2016 року позивач як орендодавець уклав з ПП «Вектор 2008» договір оренди землі № б/н терміном на 7 (сім) років з правом пролонгації (п.7 договору) (а.с.47-49). При цьому, на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна (п.2 договору). Вказана земельна ділянка передана оренду ПП «Вектор 2008» для вирощування сільськогосподарської продукції (цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) (п.п.14,15 договору) (а.с.47). Інформація про укладення Позивачем вказаного договору оренди також міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з Додатком Ф1 «Розрахунок податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою» до Податкової декларації про майновий стан і доходи Позивача за 2018 рік, поданою ним 31.01.2019, Позивач отримав 42200,00 грн за здавання в оренду власного нерухомого майна.

09 жовтня 2019 року ГУ ДПС України в Київській області було винесено податкове повідомлення-рішення № 0-1027, відповідно до якого згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України та підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України Позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичним особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2018 рік, - 97 412,30 грн (а.с.16).

16 січня 2020 року ГУ ДПС України в Київській області було сформовано податкову вимогу № 2207-50, відповідно до якої станом на 15 січня 2020 року сума податкового зобов`язання Позивача становить 97 412,30 грн (а.с.17).

03 квітня 2020 року Позивач надіслав на адресу ДПС України скаргу на податкове повідомлення рішення № 0-1027 від 09.10.2019 року та податкову вимогу № 2207-50 від 16.01.2020 року, в якій просив скасувати вказані вище акти податкового органу (а.с.18-19).

Листом від 24.04.2020 року № 1800/М/99-00-08-05-04-09 ДПС України залишила скаргу Позивача без розгляду (а.с.20-21).

Позивач, зазначає, що він звільнений від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки є сільськогосподарським товаровиробником, бо має у власності земельну ділянку, призначену для сільськогосподарського виробництва.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, зазначає, що у позивача основним видом економічної діяльності згідно з його реєстраційними даними як суб`єкта підприємницької діяльності є: «Надання в оренду чи експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна». Крім того, Позивач у декларації за 2018 рік указав дохід саме з цього виду економічної діяльності, а не як сільськогосподарський товаровиробник.

Відтак спірні правовідносини передбачають вирішення судом питання щодо наявності у позивача пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Статтею 266 ПК України регламентовано елементи податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з підпунктами 266.1.1, 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

За приписами підпунктів 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції, яка діяла до 1 січня 2019 року) не є об`єктом оподаткування: будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Законом України від 23 листопада 2018 року №2628-VIII, який набрав чинності 1 січня 2019 року, внесено зміни до ПК України й підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в такій редакції: не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Вказані вимоги статті 266 ПК України імплементовані у Положення (пункти 2.1 та п.2.2), затвердженого рішення чотирнадцятої позачергової сесії VII скликання Логвинської сільської ради Володарського району Київської області від 07.06.2017 № 140/1 «Про внесення змін до рішення сільської ради від 15.01.2015 року № 377-47 VI «Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Логвинської сільської ради»(а.с.57-64).

Аналізуючи наведені вище приписи норми підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України суд дійшов висновку, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Залежно від періоду застосовувалася додаткова умова - безпосереднє використання власником (без здачі в оренду лізинг, позичку).

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема але не виключно, у постановах Верховного Суду від 16.12.2021 справа № 160/9061/20, від 27 січня 2022 року у справі № 820/4188/17.

Як з`ясовано судом з наявних у справі матеріалів, об`єкти нерухомості - корівник, побутовий блок, насосна, вагова будка, водонапірна башта, які належать позивачу на праві власності й щодо яких контролюючим органом прийнято рішення про донарахування податкових зобов`язань, є будівлями, призначеними для використання у сільськогосподарській діяльності.

Як вже було зазначено судом, передбачена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

За визначенням підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Однак визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).

Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Поняття «сільськогосподарський товаровиробник» міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року №2238-III, під яким законодавець визначає фізичну або юридичну особу, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

З метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

Так, відповідно до приписів статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що поняття «сільськогосподарський товаровиробник» не суперечить його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке, до того ж, має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 листопада 2020 року (справа №560/168/19).

В обґрунтування підстав позову позивач вказує на ту обставину, що вказаний комплекс будівель, належний позивачу на праві приватної власності, відноситься до будівель сільськогосподарського призначення, розташований на землях сільськогосподарського призначення, а відтак не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Також позивач вказує, що таке нерухоме майно використовується ним для вирощування та утримання худоби.

Водночас позивачем не надано суду жодних доказів того, що він є сільськогосподарським товаровиробником та/або виробником сільськогосподарської продукції як і доказів утримання худоби.

За наведених обставин та з огляду на положення підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України суд дійшов висновку, що позивач не підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні йому на праві власності нежитлові приміщення саме у 2018 році є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що спірне податкове повідомлення-рішення прийняте з порушенням процедури формування та його прийняття суд зазначає таке.

Як встановлено судом оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесене та надіслане (вручене) позивачу після 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), тобто вже після встановленого Податковим кодексом України строку, протягом якого надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом податкові повідомлення-рішення, що є порушенням вимог податкового законодавства України.

При цьому, процедури поновлення цього строку діюче законодавство не передбачає, оскільки він є присічним. Значення такого строку полягає у тому, щоб припинити дію за певних обставин. Присічні строки - це не звичайні строки здійснення суб`єктивних прав, а особливі строки, зі спливом яких присікається існування суб`єктивного права.

Водночас, Законом України від 07.12.2017 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» було доповнено пункт 266.10 статті 266 Податкового кодексу України підпунктом 266.10.3, відповідно до якого податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених п.102.1 ст.102 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Норма, встановлена підпунктом 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України набула чинності з 01.01.2018 року.

Так, статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1/99-рп, ч.1 ст.58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно правила «закон зворотної сили не має», дія закону чи іншого нормативно-правового акту поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності. Це є однією з найважливіших гарантій правової стабільності, впевненості суб`єктів права в тому, що їх правове становище не погіршиться з прийняттям нового закону чи іншого нормативного акту, а також необхідною умовою довіри до держави і права.

Оскільки приписи підпункту 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України набули чинності з 01.01.2018, тому вказана норма може бути застосовано до правовідносин, що виникли на момент її дії.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем в межах строку давності, визначеного пунктом 102.1 статті 102 ПК України, а відтак податкове повідомлення - рішення є таким, що прийняте з урахуванням норм чинного законодавства.

Щодо позовної вимоги стосовно скасування податкової вимоги, то як вбачається із наявних матеріалів справи та підстав позову, дана вимога заявлена позивачем як похідна вимога, оскільки жодних обґрунтувань з цього приводу позов не містить, відтак відмова у задоволенні первинної позовної вимоги є підставою для відмови і похідної від неї вимоги.

У контексті оцінки доводів суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін суд вважає, що ключові аргументи доводів та міркувань учасників процесу отримали достатню оцінку.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Тобто, обов`язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність оскаржуваних рішень.

Водночас докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та були спростовані відповідачем.

За вказаного вище правового врегулювання, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач заперечуючи проти них, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог та відсутністю витрат Відповідача, пов`язаних із розглядом справи, розподіл судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

повний текст рішення складено 08.06.2022

Суддя Панченко Н.Д.