Справа № 300/2275/21
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2022-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

07 червня 2022 року

м. Київ

справа № 300/2275/21

адміністративне провадження № К/990/12002/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Губської О.А., перевіривши касаційну скаргу подану адвокатом Мигаль Христиною Орестівною на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2022 року у справі №300/2275/21 за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним, скасування рішення, наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Івано-Франківської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Чотирнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора "Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки" №8 від 09 березня 2021 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ Івано-Франківської обласної прокуратури №301К від 22 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Верховинського відділу Надвірнянської місцевої прокуратури Івано-Франківської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 25 березня 2021 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Верховинського відділу Надвірнянської місцевої прокуратури Івано-Франківської області та органів прокуратури або на рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 25 березня 2021 року;

- стягнути з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25 березня 2021 року по дату фактичного поновлення на роботі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, представник ОСОБА_1 - адвокат Мигаль Христина Орестівна звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), надіславши її засобами поштового зв`язку 16 травня 2022 року, яка надійшла до суду касаційної інстанції 18 травня 2022 року.

Скаржник просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Одночасно з цим, просить поновити строк касаційного оскарження.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з таких підстав.

Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

На виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду, скаржник посилається на пункти 1, 3 частини 4 статті 328 КАС України.

Покликаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник вказує на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування пункту 11 Порядку проходження атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора №221 від 03 жовтня 2019 року без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №580/2357/20.

Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31 березня 2021 року у справі №580/2357/20. Так, про погане самопочуття або технічні збої в програмі, або роботі комп`ютерної техніки під час проведення атестації позивач кадрову комісію не повідомляла, у той час як у справі, на яку вона покликається, відповідні обставини мали місце безпосередньо під час складання іспиту.

Отже, зазначені скаржником постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин, а тому посилання заявника касаційної скарги, що судом апеляційної інстанції було прийнято рішення у цій справі без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах Верховного Суду, є необґрунтованими.

З огляду на це, Суд вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також у касаційній скарзі скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: пунктів 9, 14 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ) від 19 вересня 2019 року, пункту 3 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації, статті 92 Конституції України, статті 4 та 88 Закону України «Про прокуратуру», статті 54 Закону України «Про запобігання корупції», пункту 17 Порядку роботи кадрових комісій, пункту 11 розділу II Закону №113-ІХ, пункту 18 «Порядку роботи кадрових комісії» та пункту 13 розділу II Закону №113-ІХ.

Так, пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Крім того, за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Предметом спору у справі, зокрема, є законність наказу про звільнення позивача з посади та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», на виконання вимог підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Водночас, Суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі №200/5038/20-а викладено правовий висновок щодо питання правомірності звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII (ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), у зв`язку з неуспішним проходженням прокурором атестації.

Так, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-рп(II)/2020, де, з-поміж іншого, зазначено, що до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон спеціальний має перевагу над загальним», Верховний Суд виснував, що до спірних правовідносин застосованим є пункт 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятий пізніше у часі, а отже, має перевагу над загальним Законом №1697-VII.

Верховний Суд указав, що у пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ вказівку на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону № 113-ІХ, що передбачають умови проведення атестації (а саме три етапи, визначені пунктом 6 розділу І Порядку № 221 відповідно до Закону № 113-ІХ).

Виходячи із системного аналізу положень абзацу першого пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX, підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації; і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення.

Верховний Суд у згаданій постанові виснував, що законодавець, увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, окреслив, які саме дії мають учинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації. Наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю.

Відповідно, набрання прокурором за результатами іспиту у формі анонімного тестування кількості балів, що є меншою за прохідний бал для успішного складання іспиту, є безумовною підставою згідно з пунктом 16 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX і пункту 5 розділу ІІ Порядку №221 для його недопуску до наступних етапів атестації та прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Аналогічну правову позицію Верховним Судом викладено також у постанові від 21 вересня 2021 року у справі №160/6204/20.

Щодо аргументів касаційної скарги з приводу відсутності станом на час розгляду справи судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду про застосування пункту 3 розділу І Порядку проходження прокурорами атестації, статті 92 Конституції України, статті 4, 88 Закону України «Про прокуратуру», статті 54 Закону України «Про запобігання корупції», пункту 17 Порядку роботи кадрових комісій; пункту 11 розділу II Закону №113-ІХ, пункту 18 Порядку роботи кадрових комісії та пункту 13 розділу II Закону №113-ІХ, Суд указує, що наведені норми є загальними, а касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо їхнього неправильного застосування судами попередніх інстанцій та необхідність висновку Верховного Суду у цій справі щодо вказаних норм.

Крім того, вказуючи на відсутність висновків Верховного Суду про застосування пункту 11 розділу II Закону №113-ІХ, скаржник сам наводить у касаційній скарзі постанови Верхового Суду від 26 червня 2019 року у справі №1640/3394/18, від 04 червня 2020 у справі №802/1463/18-а, у яких зроблено відповідні правові висновки щодо застосування цієї норми права.

Варто зазначити, що вказані скаржником підстави є взаємовиключними та не можуть вважатись судом належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження.

З огляду на викладене, посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України щодо відсутності висновку суперечить посиланням скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанції щодо правомірності оскаржуваних рішень.

Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Отже, у скарзі відсутні обґрунтовані мотиви, за яких суд може відкрити касаційне провадження на підставі пунктів 1,3 частини четвертої статті 328 КАС України.

З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин касаційну скаргу необхідно повернути як таку, що не містить підстав касаційного оскарження.

Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального права.

Таким чином, межі касаційного перегляду судових рішень обмежено підставами, на яких подається касаційна скарга, викладеними скаржником, та зазначеними в ухвалі суду підставами для відкриття касаційного провадження.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, зокрема якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Враховуючи приписи пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України та не викладення з належним обґрунтуванням заявником у касаційній скарзі підстав для касаційного оскарження судових рішень у цій справі, визначених статтею 328 КАС України, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

Враховуючи викладене та керуючись статтею 248, статтею 332 КАС України, Суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мигаль Христини Орестівни на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2022 року у справі №300/2275/21, повернути скаржнику.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя О. А. Губська