Справа № 160/2510/22
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2022-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2022 року Справа № 160/2510/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Златіна С.В.. розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
03.02.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області яка виразилася у невиконанні з 17.04.2019 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 року у справі №160/9221/18 про стягнення на користь ОСОБА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 704 грн.80 коп., та у невиконанні з 15.01.2021 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року у справі №160/7202/20 про стягнення на користь ОСОБА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 840 грн. 80 коп.;
- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області виконати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/9221/18 від 10.01.2019 року про стягнення на користь ОСОБА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 704 грн.80 коп., та у справі №160/7202/20 від 28.09.2020 року про стягнення на користь ОСОБА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 840 грн. 80 коп.;
- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області , здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 ( ідентифікаційний код НОМЕР_1 , р/р № НОМЕР_2 в АТ КБ ПриватБанк". МФО 305299 ) з державного бюджету України компенсацію у розмірі трьох відсотків річних від несплаченої у встановлений строк суми стягнення відповідно до виконавчих листів Дніпропетровського окружного адміністративного суду: №160/9221/18 від 10.01.2019 року , починаючи з 17.04.2019 року по день мого звернення до суду, та №160/7202/20 від 28.09.2020 року, починаючи з 15.01.2021 року по день мого зверненя до суду;
- стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , р/р № НОМЕР_2 в АТ КБ ПриватБанк , МФО 305299) у відшкодування моральної шкоди 15 000 грн.
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, на користь ОСОБА_1 ( ідентифікаційний код НОМЕР_1 , р/р № НОМЕР_2 в АТ КБ ПриватБанк МФО 305299) судові витрати у справі у розмірі 992 грн. 40 коп.
- зобовязати Головне управління Державної казначейської служби України Дніпропетровській області, у місячний строк з дня набрання рішення суду законної, подати до Дніпропетровського окружного адміністоративноог суду звіт про виконання рішення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 року у справі №160/9221/18 стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 704 грн.80 коп. та рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року у справі №160/7202/20 стягнуто на користь ОСОБА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 840 грн. 80 коп. Вказані вище судові рішення в частині стягнення сум судового збору на користь позивача не виконані. Станом на дату звернення до суду, ГУ ДКС в Дніпропетровській області не виконано обов`язку, передбаченого статтею 3 Закону України "Про гаранти держави щодо виконання судових рішень", та ним порушені граничні строки виконання судових рішень Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справах №160/9221/18, №160/7202/20
Ухвалою суду від 04.02.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Ухвалою суду від 13.04.2022 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України.
Відповідач - Державна казначейська служба України, надав суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги заявлено саме до Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області та позовна заява не містить вимог до Державної казначейської служби України.
Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд встановив наступне.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/9221/18 стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

17.04.2019 року позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, як до територіального управління Державної казначейської служби України, з заявою про виконання виконавчого листа Дніпропетровського окружного адміністративного суду №160/9221/18 від 14.03.2019 року про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 704 грн.80 коп.

Однак ГУ ДКС в Дніпропетровській області, не здійснило належних дій щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати у розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного судк у справі №160/7202/20 стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

15.01.2021 року позивач звернувся до ГУ ДКС в Дніпропетровській області звернувся з заявою про виконання виконавчого листа Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 160/7202/20 від 27.11.2020 року про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 840 грн. 80 коп., олнак відповідач не здійснив будь-яких належних дій щодо виконання виконавчого листа № 160/7202/20.

Факт отримання ГУ ДКС в Дніпропетровській області виконавчих листів №№ 160/9221/18, 160/7202/20 підтверджується листами ГУ ДКС в Дніпропетровській області від 23.11.2021 року вих.. №04-11-11/19392, від 12.01.2022 вих. № 04-11-11/487.

Листами від 23.11.2021 року та від 12.01.2022 року, ГУ ДКС в Дніпропетровській області повідомило позивача про те, що стягнення заборгованість за виконавчими листами Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справам №160/9221/18, № 160/7202/20 підлягає виконанню відповідно до ч.3 п.3 р. II. «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і погашається в третю чергу, як погашення заборгованості за всіма іншими рішеннями суду.

Окрім цього, ГУ ДКС в Дніпропетровській області, жодного разу, на протязі 2019-2021 років, не повідомило позивача, що воно було позбавлене можливості здійснити списання коштів на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Дніпропетровській області в межах відповідних бюджетних призначень , з урахуванням , зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування для забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Нормативно-правовим актом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження" 02.06.2016 №1404-VII.

Згідно з абзацом першим статті 1 Закону, держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема державний орган та державні підприємство, установа, організація.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України від 05.06.2012 №4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі - Закон №4901-VI) виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною 2 вказаної статті 3 Закону №4901-VI встановлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 4 статті 3 Закону №4901-VI перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частиною першою статті 5 Закону №4901-VI встановлено, що в разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі - Порядок №845).

У пункті 2 Порядку №845 якого зазначено, що безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пункт 5 Порядку передбачає, що під час виконання виконавчих документів органи Казначейства мають право: повідомляти органу, який видав виконавчий документ, про наявність обставин, що ускладнюють чи унеможливлюють його виконання, у спосіб і порядку, які визначені таким документом, крім випадків виконання рішень про стягнення коштів за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів; звертатися у передбачених законом випадках до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, із заявою про роз`яснення рішення про стягнення коштів, порушувати клопотання про встановлення чи зміну порядку і способу виконання такого рішення, а також відстрочку та/або розстрочку його виконання; безоплатно отримувати необхідні для виконання виконавчих документів судові рішення, пояснення, довідки, іншу інформацію; вимагати від боржників вжиття ними заходів до виконання виконавчих документів; застосовувати заходи впливу до боржників відповідно до Бюджетного кодексу України та у разі виявлення фактів порушення бюджетного законодавства у процесі або за результатами виконання виконавчих документів, повідомляти про такі порушення органам Держаудитслужби; повідомляти органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ, про дії або бездіяльність боржника, що перешкоджає виконанню виконавчого документа; відкладати, зупиняти безспірне списання коштів і їх перерахування стягувачам у випадках, передбачених законом та цим Порядком; вживати інших заходів до виконання виконавчих документів.

З системного аналізу вищевказаних правових норм можна дійти висновку про те, що відповідно до наданих органам Державної казначейської служби України повноважень, останні зобов`язані вживати дійсні та повні заходи щодо виконання судових рішень про стягнення з державних органів коштів (майна), і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

У розумінні КАС України бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.

Як вбачається з матеріалів справи, що рішення Дніпропетровськрго окружного адміністративного суду №160/9221/18, №160/7202/20 залишаються не виконаними, строки перерахунку коштів, визначені Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" сплили.

Таким чином, відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо своєчасного виконання судових рішень Дніпропетровськрго окружного адміністративного суду №160/9221/18, №160/7202/20 про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 .

Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань судом до уваги не приймається.

Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області забезпечує облік і зберігання даних судових рішень до настання їх черги для виконання за бюджетною програмою КПКВ 3504040 "Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою".

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік (пункт 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону).

Відповідно до Закону України « Про Державний бюджет України» на 2018-2021 рік» за бюджетною програмою КПКВК 3504040 було передбачено відповідно за 2018р. 500 000, за 2019 рік 600 000, за 2020рік 600 000, та за 2021 рік 100 000, 2022 рік 100 000 тис. гривень.

У той же час, Міністерство фінансів України є головним розпорядником коштів за бюджетною програмою КПКВК 3504040; відповідає за складання проекту Закону про Державний бюджет України; забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (частина друга статті 32 Бюджетного кодексу України).

Так, у силу пункту 49 Порядку №845, у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Наведене узгоджується із правовою позицією Європейського суду з прав людини.

Так, наприклад, у рішенні від 08.11.2005 в справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Також, суд зазначає, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

У рішенні ЄСПЛ від 15.10.2009 по справі "Комнацький проти України", (остаточним стало 15.01.2010, Заява № 40753/07, п. 22) визначився, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією.

У рішенні ЄСПЛ від 17.01.2006 по справі "Гордєєви і Гурбик проти України" (Заяви №№ 27370/03 і 30049/04, п. 25) зазначено, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду. Таким чином, відмовою протягом декількох років здійснити необхідні заходи для виконання остаточних судових рішень державні органи України частково позбавили положення пункту 1 статті 6 Конвенції її корисного ефекту. Цього достатньо для того, щоб Суд міг зробити висновок про те, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.

Отже, відповідно до правової позиції Європейського суду, в тому числі, рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 по справі "Кечко проти України" (Заява № 63134/00, п. 22), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відтак доводи відповідача про недостатнє асигнування за бюджетною програмою КПКВК 3504040 "Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою" є безпідставними. Невиконання судового рішення на підставі відсутності бюджетних коштів, не може бути причиною невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються у порядку черговості надходження таких документів, оскільки вказана норма не встановлює жодних винятків для недотримання приписів ст.3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" щодо тримісячного строку для перерахування стягувачу коштів та підлягає застосуванню виключно у системному взаємозв`язку із зазначеним законодавчим положенням та не може слугувати достатньою правовою підставою для порушення законодавчо встановленого строку виконання судового рішення.

Отже, суд вважає доводи відповідача щодо виплати належних позивачеві сум відповідно до виконавчих документів безпосередньо в порядку черговості безпідставними та необґрунтованими.

Дана позиція суду відповідає правовим висновкам викладеним в рішеннях Верховного Суду від 08.05.2018 № 825/370/17, від 18.06.2019 справа №806/2492/17.

Щодо позовної вимоги про визнання визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області яка виразилася у невиконанні з 17.04.2019 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 року у справі №160/9221/18 про стягнення на користь ОСОБА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 704 грн.80 коп., та у невиконанні з 15.01.2021 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року у справі №160/7202/20 про стягнення на користь ОСОБА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 840 грн. 80 коп., суд повідомляє наступне.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України від 05.06.2012 №4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі - Закон №4901-VI) виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

За вказаних обставин саме Державна казначейська служба України відповідальна за виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган.

Таким чином, Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області не є належним відповідачем.

За вказаних обставин враховуючи вимоги ч.2 ст. 9 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог, оскільки це є необхідним для захисту прав та інтересів позивача та визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка виразилася у невиконанні з 17.04.2019 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 року у справі №160/9221/18 про стягнення на користь ОСОБА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 704 грн.80 коп., та у невиконанні з 15.01.2021 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року у справі №160/7202/20 про стягнення на користь ОСОБА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 840 грн. 80 коп.

Щодо вимоги - зобов`язати саме Головне управління Державної казначейської служби України виконати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/9221/18 від 10.01.2019 року про стягнення на користь ОСОБА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 704 грн.80 коп., та у справі №160/7202/20 від 28.09.2020 року про стягнення на користь ОСОБА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 840 грн. 80 коп., то суд відмовляє у її задоволенні, оскільки позивач отримав виконавчі документи - виконавці листи адміністративного суду та пред`явив їх до виконання; виконавчі листи станом на день розгляду справи перебувають на виконанні у відповідачів; відповідачі в силу вимог Закону №4901-VI зобов`язані виконати рішення суду; згідно вимог ст. 129-1 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а тому у суду відсутні підстави для прийняття нового рішення, яким повторно зобов`язувати відповідачів виконати інше рішення суду, яке й так є обов`язковими до виконання.

Щодо вимоги позивача зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 з державного бюджету України компенсацію у розмірі трьох відсотків річних від несплаченої у встановлений строк суми стягнення відповідно до виконавчих листів Дніпропетровського окружного адміністративного суду: №160/9221/18 від 10.01.2019 року , починаючи з 17.04.2019 року по день звернення до суду, та №160/7202/20 від 28.09.2020 року, починаючи з 15.01.2021 року по день зверненя до суду.

Пунктом 33 Порядку №845 передбачено, що у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку. При цьому органом Казначейства відновлюється проведення платежів боржника.

Підпунктом 1 п. 47 Порядку №845 передбачено, що безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих: органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника.

Відповідно до п. 48 Порядку №845, для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

Отже, виходячи з сукупного аналізу наведених правових норм вбачається, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, у порядку та у строки, встановлені Законом № 4901-VI та Порядком № 845. При цьому саме ДКС України є суб`єктом владних повноважень на якого покладений обов`язок щодо належного та своєчасного виконання рішень суду з виплати грошових коштів, а у випадку їх не виконання протягом трьох місяців, на виплату стягувачу компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Як свідчать обставини справи виконавчі листи видані Дніпропетровського окружного адміністративного суду від від 14.03.2019 року по справі №160/9221/18, від 27.11.2020 року по справі 160/7202/20. Виплата коштів за даними виконавчими листома станом на дату подачі позову до суду ГУ ДКС у Дніпропетровській обл., не виконано обов`язку, передбачено статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», та ним порушенні гранічні строки виконання рішення судових рішень Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справах №160/9221/18, №160/7202/20.

17.04.2019 року позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, як до територіального управління Державної казначейської служби України, з заявою про виконання виконавчого листа Дніпропетровського окружного адміністративного суду №160/9221/18 від 14.03.2019 року про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 704 грн.80 коп.

15.01.2021 року Головним управлінням отримана заява ОСОБА_1 про виконання виконавчого листа Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/7202/20 від 27.11.2020 щодо стягнення з Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 840 гривень 80 копійок.

Тобто, з наведеного вбачається, що відповідачем порушено строк перерахування коштів стягувачу за рішеннями суду.

Посилання відповідачів на те, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються у порядку черговості надходження таких документів, на переконання суду, не можуть слугувати достатньою правовою підставою для порушення законодавчо встановленого строку виконання судового рішення та, як наслідок, порушення прав позивача.

Так, у постанові від 23 вересня 2020 року у справі №П/811/169/16 Верховний Суд зазначив, що механізм виплати коштів за судовими рішеннями, що передбачають стягнення з Державного бюджету України, розроблено з метою вчасного та безумовного виконання державою своїх зобов`язань щодо виконання рішень суду. Однією із таких гарантій є запровадження додаткової відповідальності за несвоєчасне виконання судових рішень у вигляді виплати компенсації, передбаченої статтею 5 Закону № 4901-VI. Це означає, що у разі порушення органом Казначейства строків виплат, що здійснюються за судовими рішеннями, що передбачають виплати за рахунок бюджетних асигнувань, стягувач має право на отримання компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виключенням є лише випадки, коли стягувачами за судовими рішеннями є організації, що фінансуються та утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Для виникнення права на отримання компенсації достатньо лише факту порушення Казначейством строків виконання судового рішення, за яким стягуються кошти з Державного бюджету України. Недостатність коштів у межах бюджетних видатків також не є підставою відмови у нарахуванні компенсації.

Подібні за змістом висновки були викладені в постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №825/370/17, в якій також зазначено про те, що рішення судів, стягнення за якими здійснюється безпосередньо з Державного бюджету України, підпадають під дію статті 5 Закону №4901-VI.

Верховний Суд у справі №804/2076/17 дійшов висновку, що «обов`язок держави відшкодувати шкоду (за Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду») виникає з правовідносин, суть яких можна охарактеризувати як деліктні, а вид юридичної відповідальності - цивільно-правовий».

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України від 05.06.2012 №4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі - Закон №4901-VI) виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

За вказаних обставин саме Державна казначейська служба України повинна нарахувати та сплатити позивачу компенсацію у розмірі 3% річних.

Таким чином, Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області не є належним відповідачем.

За вказаних обставин враховуючи вимоги ч.2 ст. 9 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог, оскільки це є необхідним для захисту прав та інтересів позивача та зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 з державного бюджету України компенсацію у розмірі трьох відсотків річних від несплаченої у встановлений строк суми стягнення відповідно до виконавчих листів Дніпропетровського окружного адміністративного суду: №160/9221/18 від 10.01.2019 року , починаючи з 17.04. 2019 року по день звернення до суду, та №160/7202/20 від 28.09.2020 року, починаючи з 15.01.2021р. по день мого звернення до суду.

Щодо позовної вимоги зобов`язати стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 15 000 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.1-3 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 3 Постанови Пленума Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправною бездіяльністю відповідача, відповідно до якої заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивачем не зазначено будь-яких підстав, які обумовлюють виникнення проблем зі здоров`ям позивача.

Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Однак, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

Таким чином, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки судом встановлено, що Державною казначейської службою України вчинено протиправну бездіяльність щодо не здійснення виконання рішень суду , а тому вказані обставини беззаперечно мали негативний вплив на емоційний стан позивача - завдавало моральних страждань.

З огляду на вищевикладене, керуючись принципами добросовісності, розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода лише в розмірі 1000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України від 05.06.2012 №4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі - Закон №4901-VI) виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

За вказаних обставин саме Державна казначейська служба України відповідає за виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган.

Таким чином, Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області не є належним відповідачем.

За вказаних обставин враховуючи вимоги ч.2 ст. 9 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог, оскільки це є необхідним для захисту прав та інтересів позивача та стягнути з Державної казначейської служби України на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

Щодо вимоги позивача, про зобов`язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не обов`язком.

Враховуючи обставини даної справи, вимога про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності вчинених ним дій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на вищевикладене, враховуючи часткове задоволення позовної заяви, суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 496,20 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на користь позивача

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області (вулиця Челюскіна, буд.1, місто Дніпро, 49000, ), Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка виразилась у невиконанні з 17.04.2019 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 року у справі №160/9221/18 про стягнення на користь ОСОБА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 704 грн.80 коп., та у невиконанні з 15.01.2021 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року у справі №160/7202/20 про стягнення на користь ОСОБА_1 , за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судових витрат у розмірі 840 грн. 80 коп.

Зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , р/р № НОМЕР_2 в АТ КБ ПриватБанк". МФО 305299 ) з державного бюджету України компенсацію у розмірі трьох відсотків річних від несплаченої у встановлений строк суми стягнення відповідно до виконавчих листів Дніпропетровського окружного адміністративного суду: №160/9221/18 від 10.01.2019 року, починаючи з 17.04.2019 року по день звернення до суду - 03.02.2022 року, та №160/7202/20 від 28.09.2020 року, починаючи з 15.01.2021 року по день звернення до суду - 03.02.2022 року.

Стягнути Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , р/р № НОМЕР_2 в АТ КБ ПриватБанк , МФО 305299) моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 496,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) С.В. Златін

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя С.В. Златін

Рішення не набрало законної сили

Суддя С.В. Златін