Справа № 160/27430/21
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2022-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Савченка А.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровської області про визнання протиправною та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), -
30 грудня 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), в якій позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати повністю вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2236-58У від 18.02.2021 р., на суму 8 495,30 грн., видану Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області;
- визнати протиправною та скасувати повністю вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3326-58 від 17.02.2020 р. у розмірі 29 293,44 грн., винесену Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області.
- визнати протиправною та скасувати повністю вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3326-58 від 18.02.2020 р. у розмірі 37 788,44 грн., винесену Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що ОСОБА_1 з 14.10.2004 року почав здійснювати підприємницьку діяльність. З 14.10.2004 р. перебував на обліку у Головному управління ДПС України у Дніпропетровській області, Дніпровська ДПІ. Починаючи з 2000 р. по 2021 р. позивач здійснює трудову діяльність як найманий працівник на різних підприємствах. Страхові внески за позивача у цей період були сплачені роботодавцями. Отже, позивач у розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є застрахованою особою і платником єдиного внеску за нього є його роботодавець, тому стягнення ЄСВ спричинить його подвійну сплату, що є неприпустимим та суперечитиме меті збору ЄСВ. За наведених обставин, на думку позивача, спірні вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2236-58 від 17.02.2020 р. у розмірі 29 293,44 грн., №Ф-2236-58 від 18.02.2021 р. у розмірі 37 788,44 грн., №Ф-2236-58У від 18.02.2021 р. у розмірі 8 495,30 грн. є протиправними та підлягають скасуванню.
Крім того, одночасно із поданням позовної заяви 30 грудня 2021 року ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якому позивач просив суд забезпечити адміністративний позов фізичної особи ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування повністю вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2236-58У від 18.02.2021 р., на суму 8 495,30 грн., видану Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області та визнання протиправною та скасування повністю вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3326-58 від 17.02.2020 р. у розмірі 29 293,44 грн., винесену Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області, шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні №67081875 від 07.10.2021 р. (відкритого державним виконавцем Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)) та виконавчому провадженні № 62628889 від 24.07.2020 р. (відкритого державним виконавцем Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)) до набрання законної сили рішенням суду в адміністративній справі.
До суду 26.01.2022 року на адресу суду надійшов відзив Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач вказану позовну заяву не визнав, заперечував проти її задоволення і просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що за даними інформаційної системи податкового органу ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ), перебував на обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області (Нікопольській ДПІ), як фізична особа - підприємець з 14.10.2004 р. по 17.12.2021 р. Підприємницьку діяльність здійснював на загальній системі оподаткування та відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464 був платником єдиного внеску. Позивач повинен був сплачувати (враховуючи зміни до Закону України №2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», які набули чинності з 01 січня 2017 року, що стосується платників, які перебувають на загальній системі оподаткування та якими не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року) суму єдиного внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Таким чином, здійснені відповідачем нарахування ЄСВ є законними та обґрунтованими, а, отже, підстави для скасування спірних вимог про сплату боргу (недоїмки) відсутні. У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 не сплачував нараховані суми з єдиного внеску у встановлені законодавством терміни. На підставі цих даних Головного управління ДПС у Дніпропетровській області відповідно до вимог чинного законодавства сформовані вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2236-58 від 17.02.2020 р. у розмірі 29 293,44 грн., №Ф-2236-58 від 18.02.2021 р. у розмірі 37 788,44 грн., №Ф-2236-58У від 18.02.2021 р. у розмірі 8 495,30 грн., які є законними та скасуванню не підлягають.
До суду 02.02.2022 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якому останній висловив аналогічну позицію викладену в позовній заяві.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Частинами 5, 8 ст.262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Крім того, з 14.10.2004 р. платник податків ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управління ДПС України у Дніпропетровській області, Дніпровська ДПІ.
Відповідно до розрахунку суми заборгованості зі сплати ЄСВ за вимогою №Ф-2236-58 від 17.02.2020 р. за позивачем обліковується заборгованість у сумі 29 293,44 грн., за вимогою №Ф-2236-58 від 18.02.2021 р. обліковується заборгованість у сумі 37 788,44 грн., за вимогою №Ф-2236-58У від 18.02.2021 р. обліковується заборгованість у сумі 8 495,30 грн.
Так, контролюючим органом відповідно до вимоги №Ф-2236-58 від 17.02.2020 р. у розмірі 29 293,44 грн. нараховано позивачу єдиний соціальний внесок за 2017 рік у сумі 8 448,00 грн. (термін сплати 09.02.2018 р.), за 2018 рік був нарахований єдиний соціальний внесок на загальну суму 15 819,54 грн. (за 1 квартал 2018 р. у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2018 р.; за 2 квартал 2018 р. у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2018 р.; за 3 квартал 2018 р. у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.10.2018 р.; за 4 квартал 2018 р. у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 21.01.2019 р.), за 2019 рік був нарахований єдиний соціальний внесок на загальну суму 26 539,26 грн. (за 1 квартал 2019 р. у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2019 р.; за 2 квартал 2019 р. у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2019 р.; за 3 квартал 2019 р. у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 21.10.2019 р.; за 4 квартал 2019 р. у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 20.01.2020 р.).
Таким чином, сума недоїмки станом на 31.01.2020 року становила 29 293,44 грн.
У зв`язку з несплатою узгодженої суми грошового зобов`язання та з метою вжиття заходів щодо її погашення, Головним управління ДПС у Дніпропетровській області на адресу ОСОБА_1 сформовано та направлено платнику податків податкову вимогу №Ф-2236-58 від 17.02.2020 р. у сумі 29 293,44 грн. рекомендованим листом з повідомленням про вручення та яку було повернуто на адресу контролюючого органу з причини відсутністю адресата за вказаною адресою, що підтверджується матеріалами справи.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 18.02.2021 р. №Ф-2236-58 включає в себе нарахування, визначені у попередній вимозі від 17.02.2020 р. №Ф-2236-58 на суму 29 293,44 грн., а також:
1 квартал 2020 року у сумі 2078,12 грн., граничний термін сплати до 21.04.2020 року, нарахування не сплачені;
2 квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн., граничний термін сплати до 20.07.2020 року, нарахування не сплачені;
3 квартал 2020 року у сумі 3178,12 грн., граничний термін сплати до 19.10.2020 року, нарахування не сплачені;
4 квартал 2020 року у сумі 2200 грн., граничний термін сплати до 19.01.2021 року,
нарахування не сплачені.
Таким чином, сума недоїмки станом на 31.01.2021 року становила 37 788,74 грн., із урахуванням нарахувань, визначених у вимозі від 17.02.2020 р. №Ф-2236-58.
У зв`язку з несплатою узгодженої суми грошового зобов`язання та з метою вжиття заходів щодо її погашення, Головним управління ДПС у Дніпропетровській області на адресу ОСОБА_1 сформовано та направлено платнику податків податкову вимогу №Ф-2236-58 від 18.02.2020 р. на суму 37 788,74 грн. рекомендованим листом з повідомленням про вручення та яку було повернуто на адресу контролюючого органу з причини відсутністю адресата за вказаною адресою, що підтверджується матеріалами справи.
Після узгодження вимоги про сплату боргу (недоїмки) на суму 37 788,74 грн., податковий орган сформував заяву про примусове виконання рішення щодо боржника ОСОБА_1 та надіслав до Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) спірну вимогу від 18.02.2021 р. №Ф-2236-58У на суму зростання боргу з урахування раніше направленої вимоги від 17.02.2020 р. №Ф- 2236-58 на суму 29 293,44 грн.
Таким чином, на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2236-58У від 18.02.2021 р. на суму 8 495,30 грн., №Ф-2236-58 від 17.02.2020 р. на суму 29 293,44 грн. та №Ф-2236-58 від 18.02.2020 р. на суму 37 788,44 грн.
Постановою державного виконавця Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Саліоновою Тетяною Олександрівною від 24.07.2020 року було відкрито виконавче провадження №62628889 з примусового виконання вимоги про сплату боргу №Ф-2236-58 виданого 17.02.2020 року про стягнення боргу у розмірі 29 293,44 грн.
Постановою державного виконавця Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Саліоновою Тетяною Олександрівною від 07.10.2021 року було відкрито виконавче провадження №67081875 з примусового виконання вимоги про сплату боргу №Ф-2236-58У виданого 18.02.2021 року про стягнення боргу у розмірі 8 495,30 грн.
Незгода позивача з означеними вимогами стала підставою для звернення до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.
Відповідно до ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначається Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464).
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.
Згідно з абз.1 п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
При цьому, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у цій справі та вищевикладені висновки, суд доходить висновку, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суд при вирішенні спору повинен, зокрема, перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення ним підприємницької діяльності та отримання ним доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі №440/2149/19.
Як було встановлено судом, контролюючим органом відповідно до вимоги №Ф-2236-58 від 17.02.2020 р. у розмірі 29 293,44 грн. нараховано позивачу єдиний соціальний внесок:
- за 2017 рік у сумі 8 448,00 грн. (термін сплати 09.02.2018 р.);
- за 2018 рік був нарахований єдиний соціальний внесок на загальну суму 15 819,54 грн. (за 1 квартал 2018 р. у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2018 р.; за 2 квартал 2018 р. у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2018 р.; за 3 квартал 2018 р. у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.10.2018 р.; за 4 квартал 2018 р. у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 21.01.2019 р.),
- за 2019 рік був нарахований єдиний соціальний внесок на загальну суму 26 539,26 грн. (за 1 квартал 2019 р. у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2019 р.; за 2 квартал 2019 р. у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2019 р.; за 3 квартал 2019 р. у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 21.10.2019 р.; за 4 квартал 2019 р. у сумі - 2754,18 грн., граничний строк сплати до 20.01.2020 р.).
Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 18.02.2021 р. №Ф-2236-58 включає в себе нарахування, визначені у попередній вимозі від 17.02.2020 р. №Ф-2236-58 на суму 29 293,44 грн., а також:
- 1 квартал 2020 року у сумі 2078,12 грн., (січень, лютий)граничний термін сплати до 21.04.2020 року, нарахування не сплачені;
- 2 квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн., (червень) граничний термін сплати до 20.07.2020 року, нарахування не сплачені;
- 3 квартал 2020 року у сумі 3178,12 грн., граничний термін сплати до 19.10.2020 року, нарахування не сплачені;
- 4 квартал 2020 року у сумі 2200 грн., граничний термін сплати до 19.01.2021 року, нарахування не сплачені.
Таким чином, на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2236-58У від 18.02.2021 р. на суму 8 495,30 грн., №Ф-2236-58 від 17.02.2020 р. на суму 29 293,44 грн. та №Ф-2236-58 від 18.02.2020 р. на суму 37 788,44 грн.
Крім того, позивачем надано до матеріалів справи довідки форми ОК-5 надані Пенсійним фондом України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 за період з 2000 р. по 2021 р.
За позивача не здійснена сплата страхових внесків за березень-травень 2020 року.
Суд зазначає, що Законом України від 17 березня 2020 року № 533-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID - 19)» (далі Закон № 533) внесено низку змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Зокрема, відповідно до п. 2 ч. 1 Закону №533-ІХ, розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» доповнено наступними пунктами 9-10-9-12:
« 9-10. Тимчасово звільняються від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, в частині сум, що підлягають нарахуванню, обчисленню та сплаті такими особами за періоди з 1 по 31 березня та з 1 по 30 квітня 2020 року за себе. При цьому положення абзацу другого пункту 2 частини першої статті 7 цього Закону щодо таких періодів для таких осіб не застосовуються.
Такі особи можуть прийняти рішення про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску за періоди з 1 по 31 березня та з 1 по 30 квітня 2020 року в розмірах та порядку, визначених цим Законом. У такому разі інформація про сплачені суми зазначається у звітності про нарахування єдиного внеску за звітний період, визначений для таких осіб цим Законом
9-11.1. Тимчасово штрафні санкції, визначені частиною одинадцятою статті 25 цього Закону, не застосовуються за такі порушення, вчинені у періоди з 1 по 31 березня та з 1 по 30 квітня 2020 року:
несвоєчасна сплата (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску;
неповна сплата або несвоєчасна сплата суми єдиного внеску одночасно з видачею сум виплат, на які нараховується єдиний внесок (авансових платежів);
несвоєчасне подання звітності, передбаченої цим Законом, до податкових органів. При цьому абзаци другий та третій пункту 7 частини одинадцятої статті 25 цього Закону щодо такого порушення, вчиненого у періоди з 1 по 31 березня та з 1 по 30 квітня 2020 року, не застосовується.
9-11.2. Протягом періодів з 1 по 31 березня та з 1 по 30 квітня 2020 року платникам єдиного внеску не нараховується пеня, а нарахована пеня за ці періоди підлягає списанню.
9-12. Установити мораторій на проведення документальних перевірок правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на період з 18 березня по 18 травня 2020 року.
Документальні перевірки правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, що були розпочаті до 18 березня 2020 року та не були завершеними, зупиняються до 18 травня 2020 року».
Крім того, Законом України від 13.05.2020 р. № 591-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» внесені зміни до Закону України № 2464 в частині тимчасового звільнення від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску осіб, зазначених у пунктах 4, 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону в частині сум, що підлягають нарахуванню, обчисленню та сплаті такими особами за періоди з 1 по 31 березня, з 1 по 30 квітня та з 1 по 31 травня 2020 року за себе. Тобто, після втрати чинності пункту 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2464 з 13 лютого 2020 року, законодавець врегулював таким чином пільги зі сплати ЄСВ у 2020 році.
Проте, дані інтегрованої картки платника позивача свідчать, що за березень, квітень, травень 2020 року позивачу не було нараховано єдиний внесок.
Таким чином, надаючи оцінку доводам позивача щодо неправомірності нарахування сум єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю у зв`язку із нездійсненням господарської діяльності, суд погоджується із ними з огляду на працевлаштування позивача та сплатою за останнього роботодавцем сум єдиного внеску в спірні періоди.
При цьому, факт сплати страхових внесків за цей період роботодавцем, підтверджено індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-5, які долучено до матеріалів справи.
Також, доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судом не встановлено. Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області про наявність таких доходів не зазначило, у зв`язку з чим відповідно до частини першої статті 86 КАС України обставини відсутності у позивача протягом 2017-2020 років доходу від власної підприємницької діяльності окремо від доходів, отриманих від підприємств, не підлягають доказуванню.
Факт перебування особи на обліку в органах податкової служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється податковим органом незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (протягом 2017, 2018, 2019, 2020 років), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №480/4656/18.
Позивач помилково зазначив в позовній заяві один з реквізитів оскаржуваних вимог від 17.02.2020 року та 18.02.2020 року, а саме, неправильно вказав їх номери, замість правильних №Ф-2236-58, він зазначив №Ф-3326-58.
За таких обставин, суд враховує правильні реквізити (номери) оскаржуваних вимог, копії яких містяться в матеріалах справи.
Таким чином, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2236-58 від 17.02.2020 р. у розмірі 29 293,44 грн., №Ф-2236-58 від 18.02.2021 р. у розмірі 37 788,44 грн., №Ф-2236-58У від 18.02.2021 р. у розмірі 8 495,30 грн. є протиправними та підлягають скасуванню.
За викладених вище обставин, суд задовольняє позовні вимоги.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на зазначене, судовий збір у розмірі 1 816,00 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.
Щодо вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 14 000 грн., суд зазначає таке.
Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 1 та 2 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За приписами частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із частиною шостою статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
За правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.09.2018 року у справі № 816/416/18.
Суд також зазначає, що на підтвердження витрат на правову допомогу повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).
Судом встановлено, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу останнім надано договір про надання правової допомоги №94 від 16.12.2021 року, копія меморіального ордеру №МВ83793273 від 21.12.2021 року, копія меморіального ордеру №МВ84636568 від 23.12.2021 року, копія Акту №1 виконаних робіт від 23.02.2022 року за договором № 94 від 16.12.2021 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ №1111251, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП №3729 від 08 червня 2018 року, видане на підставі рішення ради адвокатів Дніпропетровської області від 05.06.2018 року №94.
З метою отримання професійної правничої допомоги позивачем було укладено договір про надання професійної правничої допомоги №94 від 16.12.2021 року між Адвокатським об`єднанням «Яремчук, Сафонінкова і партнери» (Адвокатське об`єднання) та ОСОБА_1 (клієнт).
Відповідно до 1.1. означеного договору Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати Клієнту правову допомогу у справі про скасування податкових вимог у суді першої інстанції.
Згідно з 3.1. вартість послуг Адвокатського об`єднання за цим Договором складає 14 000,00 грн.
3.2. Надані послуги Клієнтом сплачуються у національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок Адвокатського об`єднання.
3.3. Оплата за договором відбувається в наступному порядку: передоплата в розмірі 11 000,00 грн. протягом 5-ти календарних днів з дати підписання договору, решта 3000,00 грн. після відкриття провадження судом першої інстанції.
3.4. Об`єм та кількість наданих послуг підтверджуються Актом приймання-передачі Послуг (далі - Акт), які є невід`ємною частиною даного договору.
Відповідно до Акту №1 виконаних робіт від 23.02.2022 року за договором № 94 від 16.12.2021 року виконавець передав, а Замовник прийняв за договором №97 від 26.12.2021 р. юридичні послуги/правову допомогу, а саме:
- надання консультацій та роз`яснень з правових питань - 1 год.;
- складання адвокатського запиту - 30 хв.;
- написання позовної заяви - 5,0 год.;
- написання заяви про забезпечення позову - 30 хв.;
- написання клопотання про розгляд справи з викликом сторін - 30 хв.;
- підготовка позовної заяви для подачі її до суду, завіряння копій документів - 1 год.;
- аналіз, вивчення відзиву на позовну заяву, та судової практики аналогічних справ, та підготовка і написання відповіді на відзив - 4,5 год.;
Загальний час, витрачений адвокатом, визначено у 13 годин, із розрахунку 1000 грн./год.
Винагорода за виконані послуги становить 13 000,00 грн.
Суд звертає увагу, що до наведеного переліку послуг адвокатом включені роботи, що не підпадають під визначення юридичних послуг або правової допомоги.
Надаючи оцінку доказам, щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14 000 грн., бере до уваги, що правничі послуги в такому розмірі не містять обґрунтувань вказаної суми з урахуванням складності справи, витраченого часу, ціни позову, співмірності вказаної суми наданим послугам.
При цьому, такі послуги як дослідження спірних правовідносин є складовою частиною позовної заяви та не можуть нараховуватися окремо; складання процесуальних документів є правовою допомогою, однак слід чітко зазначити, які саме процесуальні документи складено, щоб не допустити повторного стягнення за одні і ті ж послуги, оскільки складання позову відноситься до складання процесуальних документів; водночас, наданих доказів та подання процесуальних документів не є правовою допомогою яка підлягає окремій оплаті, оскільки до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.
Так, така послуга як «Консультація правового характеру, постановка Клієнтом завдань до виконання, дослідження Клієнтом завдань; вивчення правової природи спірних правовідносин, наявних доказів, витребування необхідних доказів від Клієнта; дослідження чинної судової практики по спірним правовідносини» є складовими частинами формування позовної заяви, тому не можуть бути розгалужені та оплачені окремо.
Тому зазначена сума на правничу допомогу є значно завищеною.
Зокрема, складання позовної заяви як процесуального документа включає в себе консультації правового характеру, постановку Клієнтом завдань до виконання, дослідження Клієнтом завдань; вивчення правової природи спірних правовідносин, наявних доказів, витребування необхідних доказів від Клієнта; дослідження чинної судової практики по спірним правовідносинам.
Суд надаючи оцінку співмірності розміру витрат на правову допомогу, зазначає, що справа про оскарження рішення відповідача, є справою незначної складності, що розглядається у спрощеному порядку без виклику сторін та без проведення судового засідання, про що зазначено в ухвалі від 04.01.2022 року.
Виходячи з зазначеного, відсутні підстави вважати, що позивачем (представником) було витрачено значну кількість часу щодо даної справи.
Водночас, практика розгляду подібних справ, що сформована Верховним Судом та судами апеляційної інстанції надає можливість для значного скорочення часу при складанні/підготовці позовних заяв з подібних категорій справ.
Із наведеного вище переліку, відшкодуванню підлягають витрати, понесені позивачем на оплату послуг адвоката по складанню позовної заяви (5 год.). Враховуючи вартість однієї години роботи адвоката, визначеної сторонами 1000 грн., загальна сума витрат, які підлягають відшкодуванню, складає 5 000 грн.
З огляду на викладене, враховуючи, що дана справа відноситься до незначних, фактично наданні адвокатом послуги щодо складання позову та інших процесуальних документів, суд дійшов висновку, що належний розмір правової допомоги, яка підлягає відшкодуванню позивачеві за надання правової допомоги складає 5 000 грн.
Керуючись статтями 241-246 КАС України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2236-58 від 17.02.2020 р., сформовану Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на суму 29 293,44 грн.
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2236-58 від 18.02.2021 р., сформовану Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на суму 37 788,44 грн.
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2236-58У від 18.02.2021 р., сформовану Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області на суму 8 495,30 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя А.В. Савченко