Справа № 640/17620/21
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи: Прем`єр-міністр України ОСОБА_3, Міністр захисту довкілля та природних ресурсів України ОСОБА_4, виконуючий обов`язки Генерального директора Державного спеціалізованого підприємства "Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами" ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування розпорядження та наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Прем`єр-міністр України ОСОБА_3, Міністр захисту та природних ресурсів України ОСОБА_4, Виконуючий обов`язки Генерального директора Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» ОСОБА_2, в якій позивач просив суд:

- визнати незаконним і скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 493-р «Про погодження призначення ОСОБА_2 виконувачем обов`язки генерального директора Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами»;

- визнати незаконним та скасувати наказ Державного агентства з управління зоною відчуження України від 08 лютого 2021 року № 15-ос «Про призначення виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ»;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України провести призначення на посаду генерального директора Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» відповідно до діючих законів України та нормативно-правових актів.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 493-р ОСОБА_2 погоджено призначити виконуючим обов`язки генерального директора Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами». На переконання позивача, таке розпорядження Кабінету Міністрів України є незаконним та таким, що порушує його права та права інших осіб на безпечне для життя і здоров`я довкілля, оскільки, як вказує позивач, вказана особа не володіє достатніми знаннями та досвідом, щоб займати цю посаду. Більш того, позивач стверджує, що оскаржуваним розпорядженням порушуються його права, оскільки в ньому не зазначено термін, на який погоджено призначити ОСОБА_2 виконуючим обов`язки генерального директора Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального/процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.04.2022.

Розгляд апеляційної скарги 06.04.2022 не здійснювався, у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану та відповідно до рекомендацій Ради суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, оприлюднених 02 березня 2022 року і наказу голови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2022 року № 16 "Про встановлення особливого режиму роботи Шостого апеляційного адміністративного суду в умовах воєнного стану".

У зв`язку з тим, що розгляд справи 06.04.2022 не відбувся, судом призначено розгляд апеляційної скарги на 01.06.2022 у відкритому судовому засіданні.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 08 лютого 2021 року № 15-ОС з 10 лютого 2021 року, ОСОБА_2 призначено виконуючим обов`язки генерального директора Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» до призначення керівника підприємства в установленому законодавством порядку та наказом від 24 лютого 2021 року № 36-21 останньому надано допуск до виконання особливих робіт на ядерних установках з ядерними матеріалами, радіоактивними відходами, іншими джерелами іонізуючого випромінювання першої категорії.

15 лютого 2021 року за вхідним № 6493/0/1-21 до Кабінету Міністрів України від Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України надійшли матеріали щодо погодження кандидатури ОСОБА_2 на призначення виконуючим обов`язки генерального директора Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами».

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 493-р було погоджено вказану вище пропозицію Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України.

На підставі вказаного розпорядження Кабінету Міністрів України, наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 25 травня 2021 року № 52-ОС ОСОБА_2 призначено з 25 травня 2021 року виконуючим обов`язки генерального директора Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» до призначення керівника підприємства в установленому законодавством порядку та визнано таким, що втратив чинність наказ від 08 лютого 2021 року № 15-ОС «Про призначення виконуючим обов`язки генерального директора Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами».

Незгода позивача з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 493-р та з наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 08 лютого 2021 року № 15-ОС стали підставою для звернення останнього до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, позивачем не доведено, а судом не встановлено порушення прав останнього саме прийняттям оскаржуваного розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 493-р, а тому, з огляду на відсутність в даному випадку обов`язкової складової права для звернення до суду із позовом - наявність порушеного права саме цієї особи у спірних правовідносинах, оскільки таке право не може бути уявним, або заявленим на майбутнє, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині, що пред`явлена до Кабінету Міністрів України. Щодо оскарження наказу Державного агентства України з управління зоною відчуження від 08 лютого 2021 року № 15-ОС, суд виснував, що позивач не довів, а суд не встановив, яким саме чином вказаний наказ впливає на права, свободи та інтереси позивача, оскільки він взагалі не стосується прав останнього, як і оскаржуване розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року №493-р., до того ж, наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 25 травня 2021 року № 52-ОС, який позивачем не оскаржується, визнано таким, що втратив чинність наказ від 08 лютого 2021 року № 15-ОС, а наказом від 16 вересня 2021 року № 147-ос ОСОБА_2 з 16 вересня 2021 року звільнено від виконання обов`язків генерального директора Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України та визнано таким, що втратив чинність наказ від 25 травня 2021 року № 52-ос «Про призначення виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ», що, відповідно, свідчить про те, що оскаржуваний позивачем наказ від 08 лютого 2021 року № 15-ОС втратив чинність ще до звернення позивача до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк судом були проігноровані доводи позивача що були покладені в основу позовних вимог, не враховано того, що саме погодження та призначення на посаду виконуючого обов`язків керівника стратегічного для економіки та безпеки України підприємства, особи, яка абсолютно не відповідає нормативним кваліфікаційним вимогам до цієї посади і в порушення встановленого законом порядку, порушує право позивача на безпечне життя і здоров`я. Також, на переконання апелянта, було порушено норми процесуального права щодо не розгляду справи колегією суддів у складі трьох суддів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Повноваження Кабінету Міністрів України у спірних правовідносинах регламентовано Конституцією України, Законом України "Про Кабінет Міністрів України" від 27 лютого 2014 року №794-VIІ, який діяв на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою КМУ від 18 липня 2007 року № 950 (надалі - Регламент № 950) та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 113 Конституції України, встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до положень частини 1 статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VIІ, діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості.

За змістом статті 4 статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

У силу норм статті 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до приписів частини 1 статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Згідно з п. 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, індивідуальним актом є акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

При цьому, як правильно наголосив суд першої інстанції, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Більш того, щоб позивачу був наданий судовий захист, суд має встановити наявність порушеного права. При чому обов`язок щодо доказування факту наявності порушеного права покладається саме на позивача.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. Для визначення інтересу, як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес, як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права; пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику. порушений суб`єктом владних повноважень.

Отже, за вищезазначеними правовими нормами, обов`язковою умовою звернення до суду передбачено наявність порушеного права, що, є самостійною підставою для відмови у позові, у разі відсутності такої умови. Порушення має бути реальним, а не абстрактним чи дотичним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Тож, судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду даного спору, позивачем так і не було доведено, що на нього поширюється дія розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 493-р, а прийняття вказаного індивідуального акта не впливає на права, свободи та інтереси позивача, оскільки він взагалі не стосується його прав, як помилково вважає позивач. Лише посилання позивача на можливі наслідки від призначення особи керівником підприємства, яке має важливе значення для екологічної безпеки та здоров`я, не може свідчити про наявність порушеного права чи законного інтересу для звернення до суду з таким формулюванням позовних вимог, адже таке є припущенням, не має конкретно вираженого посилання на порушення прав саме позивача, з огляду на що, наведене, в сукупності, свідчить, що позивачем не доведено, а судом не було встановлено порушення прав останнього саме прийняттям оскаржуваного розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 493-р, а тому, з огляду на відсутність в даному випадку обов`язкової складової права для звернення до суду із позовом - наявність порушеного права саме цієї особи у спірних правовідносинах, оскільки таке право не може бути уявним, або заявленим на майбутнє, суд першої інстанції мав підстави для висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині, що пред`явлена до Кабінету Міністрів України.

Щодо оскарження наказу Державного агентства України з управління зоною відчуження від 08 лютого 2021 року №15-ОС, слід наголосити, що позивач не довів яким чином вказаний наказ впливає на права, свободи та інтереси позивача, оскільки він взагалі не стосується прав останнього, як і оскаржуване розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 493-р, до того ж, наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 25 травня 2021 року № 52-ОС, який позивачем не оскаржується, визнано таким, що втратив чинність наказ від 08 лютого 2021 року № 15-ОС, а наказом від 16 вересня 2021 року № 147-ос ОСОБА_2 з 16 вересня 2021 року звільнено від виконання обов`язків генерального директора Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України та визнано таким, що втратив чинність наказ від 25 травня 2021 року № 52-ос «Про призначення виконуючим обов`язки генерального директора ДСП «ЦППРВ», що, відповідно, свідчить про те, що оскаржуваний позивачем наказ від 08 лютого 2021 року №15-ОС втратив чинність ще до звернення позивача до адміністративного суду з вказаною позовною заявою, тому і не може створювати наслідки.

Тож, за наслідком розгляду даного спору, суд першої інстанції мав підстави для висновку про те, що позивачем не доведено, а судом не встановлено порушення прав та охоронюваних інтересів позивача в межах спірних правовідносин, що зумовлює відмову в задоволенні позову.

Щодо посилань апелянта на порушення норм процесуального права, в частині розгляду даної категорії справ колегією суддів у складі трьох суддів, колегія суддів їх відхиляє, як необґрунтовані, позаяк, протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2021, визначено головуючого суддю Гарника К.Ю. (а.с. 36), а ухвалою суду від 06.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, яке і проводиться суддею одноособово, адже пов`язано не з розглядом спору по суті, а з підготовкою до такого розгляду, при цьому, згідно витягу з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 06.10.2021 (подання на колегію № 276 від 04.10.2021), вже було визначено склад колегії суддів, яким і розглянуто даний спір та прийнято колегіальне рішення. Порушення норм процесуального права відсутні. (а.с. 155)

У частині доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не оцінив оскаржувані рішення на предмет їх законності та відповідності процедурі прийняття, колегія суддів наголошує на тому, що задля розгляду позовних вимог по суті, суд має встановити наявність порушеного права та законного інтересу для звернення до суду з такими вимогами, після чого і надавати оцінку спірним правовідносинам. Відсутність порушеного права чи законного інтересу для звернення до суду з даним позовом, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів приходить до висновку, що питання правомірності призначення на посаду директора ДСП, а також дії, які передували прийняттю відповідного рішення Державним агентством України з управління зоною відчуження, породжують виникнення правовідносин виключно між ОСОБА_2 та Державним агентством України з управління зоною відчуження та жодним чином не впливають на права, свободи, інтереси та обов`язки позивача, у зв`язку з чим останній, з огляду на заявлені ним позовні вимоги, не є учасником (суб`єктом) правовідносин щодо призначення на посаду генерального директора ДСП, а тому, відповідне рішення центрального органу виконавчої влади не породжує для позивача права на захист, тобто права на звернення з адміністративним позовом в даній частині.

Крім того, згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені у суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією з цілей таких обмежень є недопущення розгляду у судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів. І така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, колегія суддів виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у апеляційній скарзі не зазначено, окрім тих, які вже були оцінені судом першої інстанції.

Тож, позовні вимоги не підлягають задоволенню, за наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко