Справа № 826/5447/18
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5447/18 Суддя (судді) першої інстанції: Кармазін О.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2021 р. у справі за адміністративним позовом Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві, в якому просив суд:

1) визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (номер Наказу на підставі якого прийняте рішення в Повідомленні № 108 від 08.06.2017 не зазначене);

2) визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 96-17 від 10.10.2017 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

3) зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивач наголошував на протиправності спірних рішень, оскільки, він був змушений залишити територію Народної Республіки Бангладеш через обґрунтовані побоювання за своє життя через смертну кару за сфабрикованою проти нього кримінальною справою. Зауважив, що інформація про країну походження підтверджується публікаціями в засобах масових інформації. У травні 2014 року керівника партії Авамі Ліг у місті Фулгазі, Екрамула Хака було вбито та спалено у власному автомобілі, місцеві партії обвинувачують один одного у скоєнні вбивства. Відтак, позивач вважає, що має об`єктивні причини побоюватися за своє життя та здоров`я через ризик застосування до нього смертної кари.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2021 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.04.2022.

Розгляд апеляційної скарги 13.04.2022 не здійснювався, у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану та відповідно до рекомендацій Ради суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, оприлюднених 02 березня 2022 року і наказу голови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2022 року № 16 "Про встановлення особливого режиму роботи Шостого апеляційного адміністративного суду в умовах воєнного стану".

У зв`язку з тим, що розгляд справи 13.04.2022 не відбувся, судом призначено розгляд апеляційної скарги на 01.06.2022 у відкритому судовому засіданні.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином Народної республіки Бангладеш. Місце народження: Бангладеш, місто Фені Садар, район Моддом Рампур.

28.01.2017 позивач перетнув кордон України на автомобілі, приїхавши з Російської Федерації.

23.05.2017 позивачем подано до органів міграційної служби заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій просив визнати його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

06.06.2017 ГУ ДМС у м. Києві прийнято висновок (том 1 а.с. 82-92) про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві від 06.06.2017 № 242 (том 1 а.с. 93) відмовлено громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним наказом, позивач звернувся зі скаргою на відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС України, однак, рішенням Державної міграційної служби України № 96-17 від 10.10.2017, відхилено скаргу на рішення Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, вважаючи протиправними наказ та рішення, звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що не дивлячись на те, що, на думку позивача, у Народній Республіці Бангладеш йому загрожує смертна кара, у січні 2016 року він повернувся до країни свого походження та 03.12.2016 року вдруге виїхав до Індії у місто Кальката. Тобто, після повернення до країни походження позивач у ній перебував близько 10 місяців. Між тим, матеріали справи не містять жодних доказів того, що протягом вказаного періоду позивачу була загроза його життю та здоров`ю або загроза переслідуванню. Більш того, матеріали справи не містять жодних доказів того, що відносно позивача є та ще й сфабрикована кримінальну справу та застосовувалися тортури та/або переслідування. За висновками суду першої інстанції, покази позивача надані міграційному органу є суперечливими та різняться між собою.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк не було враховано, що позивач, шукаючи притулку, не повинен щось доводити, замість того, він має обґрунтувати своє звернення, а обов`язок доказування правомірності свого рішення, покладається на відповідача. Твердження позивача про небезпеку зазнати переслідувань у країні приналежності, підтверджуєшся низкою публікацій та звітів у ЗМІ. Апелянт наголошує на тому, що позивач під час проведення співбесіди чітко, логічно та послідовно зазначив про те, що був членом партії та описав події, що відбувались у день вбивства лідера партії, у якому його обвинувачують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Так, виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до норм п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту визначається як особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому, частиною шостою статті 5 цього ж Закону, встановлюється, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону

Згідно приписів ч. 6 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 9 названого Закону, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно частини 12 названої статті, особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції, було досліджено, що у своїй заяві-анкеті від 23.05.2017 іноземець зазначає, що не може повернутися до Народної Республіки Бангладеш, оскільки його можуть незаконно стратити за обвинуваченнями у злочині, який він не скоював, основною причиною є застосування до нього смертної карти за сфабрикованою кримінальною справою, оскільки в країні походження його та ще близько 40 людей незаконно обвинувачуються у співучасті у вбивстві у травні 2014 року керівника партії Авамі Ліг у місті Фулгазі, Екрамула Хака. У реєстраційному листку позивачем зазначено, що країну місця свого походження залишив у січні 2015 року.

Разом з тим, ознайомлюючись з особовою справою позивача, зокрема, протоколом співбесіди від 31.05.2017 (том 1 а.с. 76-81) позивачем зазначено, що всередині січня 2015 року він виїхав потягом до Індії (м. Кальката), де перебував близько 9 місяців, після чого всередині січня 2016 року повернувся до Бангладеш у м. Дакка, де перебував протягом 3 місяців і вже на початку листопада 2016 року вдруге виїхав до Індії, (Кальката), де перебував протягом 2 місяців, після чого 03.01.2017 вилетів літаком з м. Кальката (Індія) до м. Москва (Росія), та 27.01.2017 заявник автомобілем попрямував до м. Києва (Україна), куди прибув 29.01.2017.

Відтак, не дивлячись на те, що, на думку позивача, у Народній Республіці Бангладеш йому загрожує смертна кара, у січні 2016 року він повернувся до країни свого походження та 03.12.2016 року вдруге виїхав до Індії у місто Кальката. Тобто, після повернення до країни походження позивач у ній перебував близько 10 місяців, що вже дає підстави міграційному органу для обґрунтованих сумнівів щодо причин та ознак, за якими позивач звернувся за захистом. Між тим, матеріали справи не містять жодних доказів того, що протягом вказаного періоду позивачу була загроза його життю та здоров`ю або загроза переслідуванню. Більш того, матеріали справи не містять жодних доказів того, що відносно позивача є та ще й сфабрикована кримінальну справу та застосовувалися тортури та/або переслідування. Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що як зазначено у реєстраційному листку, на питання чи є у заявника документи, які підтверджують факт переслідувань або загрози переслідувань позивач відповів, що не має. В той же час, ознайомлюючись з анкетою позивача (том 1 а.с. 42-45) вбачається, що з країни свого походження позивач виїхав 03.12.2016 до Індії у місто Делі, де перебував до 03.01.2017, після чого 05.01.2017 прибув до Москви (Російська Федерація), де перебував до 26.01.2017. Також, у протоколі співбесіди від 31.05.2017 на запитання щодо дати виїзду з Бангладеш, заявник повідомив, що вперше виїхав на початку січня 2015 року, вдруге - на початку січня 2016 року..

При цьому, відносно навчання в анкеті заявник зазначив, що навчався в середній школі протягом 1995 - 2001 рр., проте у протоколі співбесіди від 31.05.2017 заявник зазначив, що навчався у школі у період з 1996 по 2004 рік.

Зважаючи на те, що позивач 1992 року народження у 1996 році, тобто на момент початку навчання у школі, як стверджує позивача, позивачу виповнилось лише 4 роки. Однак, у протоколі співбесіди від 31.05.2017 позивач у відповідь на запитання щодо шкільного віку учнів, відповів, що у Бангладеш діти йдуть до школи у віці 5-6 років.

У анкеті від 23.05.2017 та протоколі співбесіди від 31.05.2017 заявник вказав, що не працював, оскільки не мав змоги, однак у заяві-анкеті позивач зазначив, що був членом партії Авамі Ліг, а саме: молодіжного крила Чатра Ліг.

Відтак, суд першої інстанції правильно акцентував увагу на тому, що покази позивача зазначені у заяві-анкеті різняться від показів, зазначених у реєстраційному листку та у протоколі співбесіди від 31.05.2017 та є суперечливими. Позивач, на підтвердження переконливості своїх доводів та тверджень щодо загрози його життю та сфабрикованої відносно нього кримінальної справи не надав суду жодних підтверджуючи документів, у т.ч. щодо членства у політичній партії.

До того ж, впадає до уваги й те, що позивач виїхав 03.12.2016 до Індії у місто Делі, де перебував до 03.01.2017, після чого 05.01.2017 прибув до Москви (Російська Федерація), де перебував до 26.01.2017, звідки перетнув кордон з Україною, тобто, до України позивач прибув с третьої країни, яка за гарантіями, зазначеними в Конституції, декларує себе безпечною країною. Заявником не надано суду жодних доказів та навіть не наведено доводів відносно того, що перебуваючи в третіх країнах, зокрема, в Індії та/або Російській Федерації, останні не є безпечними країнами для позивача.

До елементу "побоювання", тобто душевному стану і суб`єктивним умовам, додається визначення "цілком обґрунтовані". Це означає, що береться до уваги не тільки душевний стан особи при визначенні його статусу біженця, але і те, що цей стан має бути підкріплено об`єктивної ситуацією. Таким чином, термін "цілком обґрунтовані побоювання" містить суб`єктивний і об`єктивний елементи і при визначенні, чи дійсно цілком обґрунтовані побоювання мають місце, обидва елементи повинні бути прийняті до уваги.

Аналізуючи інформацію надану позивачем, а також інформацію з загальнодоступних джерел стосовно подій, які за твердженням останнього слугували підставою для його виїзду з країни постійного перебування, уповноваженою особою міграційного органу зроблено висновок стосовно кардинально низьких свідчень позивача, якими він обґрунтовує дану подію, а також досить поверхневого володіння інформацією та була першопричиною наступних побоювань відносно застосування до нього смертної кари за "сфабрикованою" кримінальною справою стосовно вбивства лідера партії, членом молодіжного крила якої він був, та побоювання переслідування її лідерами.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що оскаржувані наказ ГУ ДМС у м. Києві від 06.06.2017 № 242 та рішення ДМС України № 96-17 від 10.10.2017 були прийняті з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та без порушень принципів розсудливості, запобігання несправедливої дискримінації, пропорційності, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а доводи позивача, що викладені у позовній заяві, як підстава для задоволення позовних вимог, спростовуються під час розгляду даного спору.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, колегія суддів суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у апеляційній скарзі не зазначено, окрім тих, які вже були оцінені судом першої інстанції.

Тож, позовні вимоги не підлягають задоволенню, за наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2021 р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко