Справа № 380/4675/22
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2022-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/4675/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравціва О.Р. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, про стягнення коштів.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - -відповідач), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить:

- стягнути з Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області 380862,12 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку на користь ОСОБА_1 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

Підставою позову зазначено те, що при звільненні позивача зі служби йому протиправно не виплачено усіх належних сум та компенсацій. Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено на виконання рішення судів лише 24.01.2022, позивач вважає, що з врахуванням приписів ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати.

Ухвалою судді від 25.02.2022 позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня одержання цієї ухвали.

Ухвалою від 09.03.2022 суд продовжив позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

Позивач недоліки позовної заяви усунув.

Ухвалою від 23.03.2022 суд відкрив спрощене позовне провадження у справі.

Відповідач відзиву на позов у встановлений строк не подав. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 6 ст. 162 КАС України).

Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (ч. 2 ст. 262 КАС України).

Суд на підставі позовної заяви, а також долучених письмових доказів,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 прийнятий на службу до органів внутрішніх справ 08.08.2000.

З 2013 року позивач працював на посаді начальника сектора карного розшуку Миколаївського районного відділу ГУ МВС України у Львівській області.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 06.11.2015 №848 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів).

15.01.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за 30 днів календарної відпустки не використаної у 2014 році.

Листом від 10.02.2020 №к-18/0п/05/13/10-2020 відповідач повідомив позивача про неможливість нарахування та виплати грошової компенсації, у зв`язку із втратою 13.12.2016 чинності Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 06.12.2007 №499.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13.07.2020 у справі №380/1453/20, зокрема стягнуто із Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані протягом 2014 року дні відпустки в сумі 7343,17 грн.

Позивач вказує, що зазначена компенсація на виконання рішення суду виплачена йому 23.12.2020.

Також позивач звернувся до відповідача із заявою від 08.09.2020, в якій просив здійснити нарахування та доплату належної йому суми одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 15224,79 грн.

Листом від 30.09.2020 №к-17/17/01-2020 відповідач повідомив позивача про те, що індексація доходів є компенсаційною виплатою, а тому немає підстав для включення її при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні. Крім цього, грошова винагорода у розмірі 1043,00 грн. була заохочувальною виплатою особам рядового і начальницького складу за участь в охороні громадського порядку під час виборів, а тому немає підстав для включення її при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні.

Вважаючи дії відповідача щодо недонарахування та недоплати одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення та грошової винагороди протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 у справі №380/8719/20, зокрема зобов`язано Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум.

Нарахування одноразової грошової допомоги в сумі 6136,95 грн. на виконання рішення суду здійснено відповідачем 25.01.2022.

Позивач вважає, що оскільки остаточний рахунок при звільненні з ним здійснено відповідачем лише 25.01.2022, за приписами ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 380862,12 грн. з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи справу, суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право ОСОБА_1 на грошову компенсацію за невикористані протягом 2014 року дні відпустки та на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум встановлено рішеннями суду.

Судом встановлено, що на виконання вищевказаних рішень відповідачем 23.12.2020 та 25.01.2022 виплачено позивачу належні компенсацію в сумі 7343,17 грн. та допомогу в сумі 6136,95 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 3 та ст. 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з нормою ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, ст. 116 КЗпП України покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

З аналізу вказаних норм висновується, що виплата середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні належить працівнику за наявності двох умов:

- припинення трудових відносин у зв`язку із звільненням працівника;

- не здійснення роботодавцем на день звільнення повного розрахунку із таким працівником.

Судом з`ясовано, що наказ ГУ МВС України у Львівській області від 06.11.2015 №848 о/с про своє звільнення з органів внутрішніх справ позивач оскаржив до суду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27.10.2016 у справі №813/6355/15 скасовано наказ від 06.11.2015 №848 о/с; поновлено ОСОБА_1 , майора міліції на посаді начальника сектору кримінальної поліції Миколаївського відділення поліції Стрийського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області з 07.11.2015, стягнуто грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.10.2016 вказане вище рішення скасовано, позов задоволено частково, зокрема поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору карного розшуку Миколаївського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області; стягнуто грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Постановою Верховного Суду від 29.11.2018 постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.10.2016 у справі №813/6355/15 залишено без змін.

11.04.2017 голова Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області підписав наказ №1019 «Про виконання рішення суду» та наказ №1048 о/с, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України, яким звільнено зі служби в органах внутрішніх справ за ст. 64 «г» (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1 начальника сектору карного розшуку Миколаївського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 06.11.2015.

Вказаний наказ від 11.04.2017 №1048 о/с позивач оскаржив до суду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27.10.2017 у справі №813/1756/17 скасовано наказ від 11.04.2017 №1048 о/с; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору карного розшуку Миколаївського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07.11.2015; стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобов`язано Головне управління Національної поліції у Львівській області у відповідності до п. 9 розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про національну поліцію» прийняти ОСОБА_1 на службу до поліції на рівнозначну посаду, яку він обіймав в Головному управлінні МВС України у Львівській області станом на 06.11.2015.

18.12.2017 Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області прийнято наказ №1105 о/с про виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 27.10.2017 у справі №813/1756/17; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору карного розшуку Миколаївського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та наказ №1106 о/с, яким згідно з п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ України /через скорочення штатів/ майора міліції ОСОБА_1 /М-254323/, начальника сектору карного розшуку Миколаївського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07.11.2015.

Наказ №1106 о/с від 18.12.2018 позивач також оскаржив до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.03.2018 у справі №813/542/18 скасовано наказ №1106 о/с від 18.12.2018; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору карного розшуку Миколаївського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07.11.2015; стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вказане рішення не оскаржувалося.

19.03.2018 Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області прийнято наказ №1128 о/с про виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.03.2018 у справі №813/542/18, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору карного розшуку Миколаївського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07.11.2015 та наказ №1129 о/с, яким позивача вчергове звільнено з аналогічної до попередніх підстав.

Водночас постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2018 у справі №813/1756/17 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.10.2017 залишено без змін.

Суд зауважив, що саме на Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області покладено обов`язок працевлаштувати позивача у спосіб, достатній для відновлення прав останнього, що передбачає можливість подальшого використання позивача на службі шляхом поновлення на посаді та, в подальшому - переводу до лав поліції після перевірки його кандидатури згідно норм Закону України «Про Національну поліцію» належною комісією, у разі позитивного результату.

Таким чином, суд зазначив, що Голова ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області видавши наказ від 11.04.2017 №1048 о/с щодо звільнення майора міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ у запас за п. 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів), не виконав постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.10.2016, протиправно повторно звільнив позивача із займаної посади з 06.11.2015.

На виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 27.10.2017 у справі №813/1756/17, що підтверджується позивачем, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області прийнято наказ №229 о/с від 05.04.2018 відповідно до п. 9 розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про національну поліцію» прийнято ОСОБА_1 на службу до поліції та призначено на посаду заступника начальника сектору кримінальної поліції Золочівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівські області.

Отже, позивач перебуває у трудових відносинах. Доказів протилежного не надано.

Відповідно ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З вищевикладеного з`ясовано, що у зв`язку з оскарженням наказу про звільнення від 06.11.2015 №848 о/с та усіх подальших наказів, фактично трудові відносини позивача є триваючими та остаточно не припинені. При поновленні позивача на роботі у кожному конкретному випадку йому присуджувався до стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за один і той же період після звільнення найманого працівника, оскільки такий період починається днем звільнення, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України і закінчується або днем поновлення на роботі, або днем фактичного розрахунку. Тобто ОСОБА_1 просить стягнути середній заробіток за один період у подвійному розмірі, що не відповідає змісту КЗпП України, який не передбачає можливість стягнення подвійного заробітку.

Суд зауважує, що ст. 235 КЗпП України встановлює відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштування.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Суд зазначає, що відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України за № 205/06/187-07 від 07.08.2007 «Щодо порядку поновлення працівника на роботі та звільнення працівника за власним бажанням» поновлення на попередній роботі відбувається не з дати винесення судом рішення про таке поновлення, а з дати звільнення працівника, яка, відповідно до цього рішення, визнається недійсною.

Таким чином, враховуючи, що поновлення на попередній роботі відбувається з дати звільнення працівника, судовими рішеннями відновлено право позивача на працю. Тому, на час розгляду цієї справи немає факту звільнення позивача, а отже, відсутні підстави для застосування в даних відносинах норм ст.ст. 117, 116 КЗпП України. Суд зауважує, що за порушення трудових прав працівника при звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату та несправедливо по відношенню до роботодавця.

Отже, ні КЗпП України, ні Законом України "Про оплату праці" не передбачено відповідальності роботодавця за порушення термінів виплати заробітної плати у вигляді стягнення на користь працівника, що продовжує працювати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 08.02.2022 по справі №755/12623/19 предметом розгляду якої були подібні правовідносини.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог. Отже, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Судовий збір не підлягає стягненню на користь позивача, якому відмовлено у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 263 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Кравців О.Р.