Справа № 580/9187/21
Суддя: Марина БІЛОНОЖЕНКО
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року справа № 580/9187/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Білоноженко М.А. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - відповідач), в якій просить:

- визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення пенсії позивачки -протиправною та дискримінаційною, визнати протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії Позивачці викладене в листах Відповідача №6350-6663/П-03/8-2300/21 від 09.09.2021 року та визнати протиправними та дискримінаційними дії Відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсію Позивачці;

- зобов`язати відповідача вчинити певні дії - поновити виплату пенсії Позивачці з 01.08.2016 року, на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- стягнути з Відповідача кошти в сумі 100,000 гривень (сто тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких Відповідач відмовив у поновленні пенсії Позивачці.

В обгрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивач є громадянкою України, яка отримувала пенсію за віком. У 2016 році виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. Однак, всупереч норм Конституції України та приписів Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 їй було припинено виплату пенсії. Зазначено, що вказаним рішенням Конституційного Суду України, починаючи з 07 жовтня 2009 року встановлено законне право всіх без виключень українських пенсіонерів, які проживають за межами України, на отримання заробленої в Україні пенсії, в тому числі поновлення виплати пенсії. Вказано, що відповідачу були надані документи, які дають змогу встановити особу пенсіонера, місце її проживання та вік, як того вимагають норми Порядку №22-1. Представник позивача вказує, що твердження відповідача про необхідність надання документів, виключний перелік яких визначено нормами Закону України «Про єдиний демографічний реєстр» потрібно оцінювати критично, оскільки норми вказаного закону не є спеціальними та не регулюють питання призначення пенсійних виплат. Більш того, якщо відповідач має сумніви у належності позивача до громадянства України, то він не позбавлений можливості направити відповідний запит до відповідного підрозділу Державної міграційної служби України для з`ясування даних обставин. Із вказаних підстав позивач зазначає, що, відповідач протиправно відмовив у поновленні виплати пенсії без наявності законних підстав. Крім того, вказано, що діями відповідача щодо припинення виплати пенсії, позивачці завдано моральної шкоди, що виражається у стражданнях та приниження у вигляді болю, душевних мук, тривог стосовно долі її майна.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 09.11.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

06.12.2021р., до суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому відповідач просив в задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що чинне законодавство України містить чітку вимогу щодо кола осіб, які мають право на звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України з заявою про поновлення виплати пенсії. Поновлення виплати пенсії особі на підставі заяви представника за довіреністю, чинним законодавством України не передбачено. Зазначено, що позивачем порушено вимоги Порядку №22-1, оскільки особисто позивач в Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявами про поновлення виплати пенсії не зверталася, а представником до заяви про поновлення пенсії долучено засвідчену копію посвідчення особи держави Ізраїль. Також вказано, що для поновлення пенсії ОСОБА_1 надано посвідчення особи Міністерства внутрішніх справ держави Ізраїль, № НОМЕР_1 , видане 01.01.2018, яке не посвідчує особу на території України. Інших документів, що посвідчують особу (тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання), не надано. Оскільки міжнародний договір у галузі пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем не укладено, законні підстави для поновлення та виплати пенсії в Україні позивачці, яка проживає на території Ізраїлю, відсутні. Крім того, відповідач вважає, що позивач, висловлюючи свої доводи щодо відшкодування їй моральної шкоди, завданої протиправними діями Головного управління, які представником позивача оцінено у розмір 100000 грн. належним чином не обгрунтувні та не доведені жодними належними та допустимими доказами, фактів заподіяння їй такої шкоди, протиправності дій Головного управління, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням Головного управління та виною останнього в її заподіянні, а також не зазначив чим він керувався при розрахунку завданої моральної шкоди. Ухвалою суду від 10.01.2022р. витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області - пенсійної справи ОСОБА_1 , доказів призначення позивачу пенсії та доказів припинення її виплати з 01.08.2016р. та зупинено провадження для подання витребуваних судом доказів. Ухвалою суду від 02.06.2022 поновлено провадження у справі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , (закінчення строку дії - 24.12.2020р.

Відповідно до протоколу №1394 від 26.08.2003р. ОСОБА_1 призначено пенсію за віком.

22.12.2015р. позивач подала до пенсійного органу заяву про припинення виплати пенсії з 01.01.2016р. у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Згідно протоколу від 24.12.2015р., відповідач нарахував позивачці пенсію за 6 місяців, за січень - червень 2016 року, у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання.

19.08.2021р. представник позивача Меламед В. звернувся до відповідача із заявою про поновлення пенсії з 01.08.2016р. (вх. від 27.08.2021р.) До заяви додано: засвідчені копії довіреності, посвідчення особи позивача, видане МВС Ізряїлю із засвідченим апостилем його перекладу; ІПН та апостильованої особистої заяви позивача.

Листом від 09.09.2021р. відповідач повідомив, що умовами для відновлення виплати пенсії є подання відповідної заяви особисто пенсіонером. Вказано, що для поновлення пенсії ОСОБА_1 надано посвідчення особи Міністерства внутрішніх справ держави Ізраїль, №341006385, видане 01.01.2018р., яке не посвідчує особу на території України. Інших документів, що посвідчують особу (тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання), не надано. Оскільки міжнародний договір у галузі пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем не укладено, законні підстави для поновлення та виплати пенсії в Україні громадянам, зокрема ОСОБА_1 , які проживають на території Ізраїлю, відсутні.

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Керуючись ст. 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону №1058-IV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

Отже, зазначені положення Закону №1058-IV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення.

Як зазначено в наведеному рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-IV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Пічкур проти України , яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, вказано, що право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Зважаючи на вказане, суд доходить висновку, що починаючи з 01.08.2016р., виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, яка була зупинена на час проживання пенсіонера закордоном.

Крім того, у даному випадку, права пенсіонера на отримання належної йому пенсії не можуть бути обмежені певними строками.

Аналогічний висновок містять постанови Верховного Суду від 08.10.2020р. у справі №360/986/19, від 27.01.2021р. у справі №592/2242/17, від 20.01.2021 у справі №686/14173/16-а.

Стосовно зазначеної відповідачем необхідності подання заяви про поновлення пенсії особисто пенсіонером відповідно до п.п1.1 Порядку №22-1, суд врахував наступне.

Відповідно до п.1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 (у редакції чинній станом на дату звернення із заявою про поновлення пенсії, далі Порядок №22-1), заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Суд зазначає, що п.1.1 Порядку №22-1 не містить приписів, що вказували б на обов`язковість подання заяви про поновлення пенсії пенсіонером виключно особисто.

Суд встановив, що власне заява про поновлення пенсії підписана позивачем - ОСОБА_1 та подана її уповноваженим представником згідно довіреності, що долучалась при поданні заяви.

На переконання суду, за відсутності у Порядку №22-1 прямих імперативних норм, що зобов`язували б подання заяви про поновлення пенсії пенсіонером виключно особисто та забороняли б подання відповідних заяв уповноваженим представником, відповідач має сприяти особі у реалізації її конституційних прав. У зв`язку із зазначеним, посилання відповідача на невідповідність поданої заяви приписам п.1.1 Порядку №22-1 суд вважає необгрунтованим.

Стосовно зазначеної відповідачем відсутності належного документа, що посвідчує особу на території України, суд врахував наступне.

Відповідно до пункту 2.8 Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Згідно з положеннями пункту 2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус від 20.11.2012р. №5492-VI (далі - Закон №5492-VI) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на:

1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України;

2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Стаття 5 Закону України Про громадянство України від 18.01.2001р. №2235-III визначає, що документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

З аналізу зазначених норм п.п.2.9 вбачається, що особа яка звертається до пенсійного органу із заявою про поновлення пенсії повинна пред`явити чинні паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постановах від 29.07.2020р. у справі №489/89/17 та від 08.08.2019р. у справі №425/2881/16-а, особа, яка проживає за кордоном, має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватися у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, у Законі і затвердженому на виконання його положень Порядку №22-1.

Відповідно до п. 2.22 Порядку №22-1, за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт громадянина України (для громадян, які мають паспорт громадянина України у формі картки, що містить безконтактний електронний носій,- довідка про реєстрацію місця проживання особи, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру»), тимчасове посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - посвідка на постійне проживання, посвідчення на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист).

Як вбачається із звернення позивача про поновлення виплати пенсії, представник позивача - Меламед В., подав у якості додатків: засвідчені копії довіреності, посвідчення особи позивача, видане МВС Ізряїлю із засвідченим апостилем його перекладу; ІПН та апостильованої особистої заяви позивача.

Судом встановлено, що посвідчення особи, видане Міністерством внутрішніх справ держави Ізраїль, №341006385, видане 01.01.2018р., посвідчує особу позивачки та її вік та статус позивачки як громадянки Ізраїлю.

Разом з тим, надане посвідчення не містить відомостей про місце її проживання (реєстрації) та не є документом, що засвідчує місце проживання особи, перелік, яких встановлений п. 2.22 Порядку №22-1. В свою чергу, будь-яких документів, що засвідчує місце проживання особи, до заяви про поновлення пенсії надано не було, як не було надано, ані паспорта громадянина України; ані паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Таким чином, суд констатує відсутність поданого до заяви про поновлення пенсії документу згідно п.2.9 Порядку №22-1 (паспорту (або іншого документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Суд зазначає, що у розумінні приписів Порядку №22-1, надання особою разом із заявою про поновлення виплати пенсії копії посвідчення особи, виданого МВС Держави Ізраїль, не може вважатися наданням належного документу, що посвідчує особу, у розумінні законодавства України.

Таким чином, суд доходить висновку, що питання поновлення виплати пенсії позивача не могло бути розглянуто без надання нею або її представником належного документа, що посвідчує особу, передбаченого Порядком №22-1.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, у постановах від 30.04.2020р. у справі №805/153/18-а та від 21.12.2019 р.у справі №663/574/17.

Доводи позову, що відповідач, у разі наявності сумніву у належності позивача до громадянства України, не позбавлений можливості направити відповідний запит до відповідного підрозділу Державної міграційної служби України для з`ясування даних обставин, суд вважає не обгрунтованим у контексті спірних правовідносин, оскільки вищевказаними положеннями Порядку №22-1 встановлено обов`язок особи, яка звертається за пенсією, пред`явити чинні паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік, що в даному випадку не було дотримано.

З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку про обгрунтованість відмови у поновленні пенсії з підстави не подання позивачем документу, передбаченого п.2.9 Порядку №22-1, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання її протиправною, а у задоволенні вимог про зобов`язання відповідача поновити позивачу виплату пенсію належить відмовити. У задоволенні вимог про стягнення з відповідача 100,000 грн. моральної шкоди, у зв`язку із відмовою у поновлення пенсії належить також відмовити через взаємопов`язаність вимог.

При цьому, суд зазначає, що позивач не позбавлений права повторно звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про поновлення пенсії з наданням відповідних документів, передбачених Порядком №22-1.

Відповідно до частин 1,2 статті 77 КАС, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що відповідачем доведено правомірність власних дій щодо відмови у поновленні пенсії, в зв`язку із чим у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

У відповідності до ст. 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 241-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Суддя Марина БІЛОНОЖЕНКО