Справа № 240/15369/21
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2022-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2022 року м. Житомир справа № 240/15369/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Житомирський прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та індексації грошового забезпечення із розрахунку 400,64 грн в день з 05.04.2018 до 25.06.2021 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, з підстав протиправності вказаної бездіяльності на думку позивача.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 26.07.2021 позовну заяву залишено без руху та надано термін для усунення недоліків на підставі статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

27.07.2021 представником позивача через відділ документального забезпечення подано заяву про усунення недоліків із квитанцією про сплату судового збору.

30.07.2021 представником позивача через відділ документального забезпечення подано заяву на усунення недоліків позовної заяви із поясненнями за вх. №41746/21, якими позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 03.08.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику (повідомлення) учасників справи.

У позовній заяві позивач зазначає про те, що відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим вважає, що відповідач повинен нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні із компенсацією сум податків з доходів військовослужбовця.

11.10.2021 на адресу Житомирського окружного адміністративного суду за вх. №59910/21 надійшов відзив на адміністративний позов, у якому відповідач зазначає про те, що військова служба це особливий вид служби, який регулюється не Кодексом законів про працю України, а спеціалізованим законодавством, у якому відсутні правові норми про грошове відшкодування службовцю за несвоєчасний розрахунок при звільненні, тому проти позовних вимог заперечує та просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 34-37).

02.06.2022 на адресу Житомирського окружного адміністративного суду за вх. №25133/22 на виконання ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 11.05.2022 надійшов грошовий атестат позивача та довідки (а.с. 44).

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач проходив службу в лавах Державної прикордонної служби у Військовій частині НОМЕР_1 , де і перебував на грошовому забезпеченні. При звільненні зі служби 04.04.2018 позивачу не було виплачено грошове забезпечення у повному розмірі, що стало предметом судового розгляду у справі №240/8481/21.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27.09.2021 у справі №240/8481/21 адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2016 по 28.02.2018 (а.с. 49-58).

24.06.2021, ще до ухвалення судом рішення у справі №240/8481/21, на банківський рахунок ОСОБА_1 відповідачем перераховано 21929 грн 27 коп. (а.с. 47), 25.06.2021 банком зараховано на рахунок позивача 21819 грн 62 коп. (а.с. 15).

Позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2018 до 25.06.2021.

Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами суд зазначає наступне.

Постанова Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Необхідно зазначити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18.

Таким чином, суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм Кодексу законів про працю України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення Кодексу законів про працю України, а саме статей 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Частина 1 статті 47 Кодексу законів про працю України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи, що позивачу не виплачено грошове забезпечення у повному обсязі у день звільнення, суд вважає, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас спосіб у який позивач просить захистити порушене право, а саме: зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток не відповідає положенням статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки у даному випадку відповідно до наведеної норми, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивача звільнено з військової служби 31.07.2019 (а.с. 8, 9), а виплата грошового забезпечення у повному обсязі відповідачем здійснена 26.04.2021 (а.с. 11).

Згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 27 квітня 2016 року (справа №6-113цс16), розмір стягуваного з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, ставиться в залежність від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом з тим, при розгляді справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Верховний Суд розглядаючи справу №761/9584/15-ц, вирішив відступити від висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, зокрема у пунктах 91.-91.4. постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Виходячи із засад співмірності, суд вважає, що слід застосувати висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, викладені у наведених рішеннях та зменшити розмір відшкодування передбачений статтею 117 КЗпП України.

Ураховуючи наведені правові висновки та застосовуючи спосіб розрахунку, наведений у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 (справа №480/3105/19), суд визначив наступний розмір відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно даних довідки №84 від 25.05.2022 позивачу при звільненні було виплачено: оклад за військовим званням у розмірі 136,00 грн, посадовий оклад у розмірі 422,67 грн, надбавку за вислугу років у розмірі 195,53 грн, премію у розмірі 409,99 грн; одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 61119,80 грн, та вирахувано кошти за надлишково використану відпустку у розмірі 7567,21 грн і військовий збір у розмірі 820,75; а всього виплачено у день звільнення 53896,03 грн (а.с. 47).

На виконання рішення суду у справі №240/8481/21 виплачено грошове забезпечення у розмірі 21929,27 грн (а.с.47).

Тобто, у день звільнення мало бути виплачено 75825,30 грн (100%) = 53896,03 грн (виплачено у день звільнення 71,08%) + 21929,27 грн (не виплачено у день звільнення 28,92%).

Час затримки розрахунку при звільненні з 05.04.2018 (наступний день після дня звільнення) до 25.06.2021 (дата фактичного розрахунку) складає 1178 днів.

Згідно даних довідки від 24.05.2021 №81 (а.с.46) розмір середньоденного заробітку позивача складає: лютий 2018 року 8711,20 грн + березень 2018 року 8722,45 грн / 59 днів = 295,49 грн.

Сума середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні становить: 295,49 грн (середньоденний заробіток позивача) х 1178 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні) = 348087,22 грн.

Сума середнього заробітку розрахована у розмірі 20,35% від загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто пропорційно до невиплаченої суми у день звільнення становить 100666,83 грн та значно перевищує невиплачену у день звільнення суму коштів (21929,27 грн).

Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує, що до бездіяльності відповідача, яка виразилась у тривалій невиплаті усіх належних у день звільнення сум, призвела також тривала, понад три роки, пасивна поведінка позивача, який після звільнення 04.04.2018 звернувся до суду із позовом про захист свого права лише у травні 2021 року (а.с. 49, 59). Суд, також враховує, що виплата спірних коштів відбулася у червні 2021 року (а.с. 13-15), тобто ще задовго до ухвалення судом рішення від 27.09.2021 у справі №240/8481/21.

Тому, суд, виходячи з наведених вище критеріїв, вважає справедливим способом захисту порушених прав позивача - стягнення на його користь 20 тис. грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 5,75% від загальної суми середнього заробітку, та є пропорційним по відношенню до невиплаченої у день звільнення суми коштів у розмірі 21929,27 грн.

Враховуючи наведене суд задовольняє позовні вимоги частково та стягує з відповідача на користь позивача 20 тис. грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо позовної вимоги про компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб з суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є одним із видів грошового забезпечення військовослужбовців, а є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, до якого не застосовуються положення Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 р. №44, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні цієї позовної вимоги.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, судом встановлено, що позивач поніс витрати на послуги адвоката у розмірі 5 тис. грн, що підтверджується копіями договору про надання правової допомоги від 28.04.2021 (а.с. 16), ордера на надання правничої (правової) допомоги №1010569 (а.с. 17), свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЖТ №001144 від 19.12.2019 (а.с. 18), акта приймання-передачі наданих послуг №2 від 27.06.2021 до договору про надання правничої допомоги від 28.04.2021 (а.с. 19), прибуткового касового ордера №27-06-21-2 від 27.06.2021 на суму 5 тис. грн (а.с. 16); також позивачем при зверненні до суду сплачено 908,00 грн судового збору (а.с. 27).

Суд звертає увагу на те, що відповідно до положень частин 7, 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи та чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд відмічає, що витрати на адвокатський запит (а.с. 12, 19) не можуть бути віднесені до правничої допомоги, а тому не підлягають компенсації у розмірі 1 тис. грн як витрати на правничу допомогу щодо розгляду даної справи.

Щодо витрат на написання позовної заяви у розмірі 4 тис. грн та судового збору у розмірі 908,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позов задовольняється судом частково, суд стягує судові витрати позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: (4000,00 грн + 908,00 грн) х 0,0575 (5,75% від суми середнього заробітку, що стягується) = 286,35 грн.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 143, 243-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (вул.Промислова, 5, м.Житомир, 10025, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо невиплати всіх сум належних до виплати ОСОБА_1 у день звільнення.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 20000,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2018 до 25.06.2021.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 286,35 грн на відшкодування судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати до Сьомого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Гурін