Справа № 420/14241/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/14241/21

Головуючий І інстанції: Бутенко А.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченко В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 16.12.2021р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненадання публічної інформації на його запит;

- зобов`язати відповідача надати йому повну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на його користь моральну шкоду у розмірі 1 500 000 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він 28.07.2021р. направив на адресу відповідача інформаційний запит щодо надання інформаціїпро стан розгляду кримінального провадження №0003266, однак жодної відповіді так і не отримав, в зв`язку із чим звернувся до суду.

28.09.2021р.представник Офісу Генерального прокуроранадав відзив на позовну заяву, в якому мотивовано просив відмовити у задоволенні позову, оскільки цей запит позивача Офісом ГП спочатку було направлено до Одеської обласної прокуратури для визначення належного розпорядника інформації серед підпорядкованих територіальних підрозділів, яка в подальшому надала відповідь запитувачуна електронну та поштову адреси останнього,а сам запит, в свою чергу, направила за належністю для розгляду по суті до Київської окружної прокуратури м. Одеси, якою 13.08.2021 року і було надано вичерпнузапитувану інформацію.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 30.12.2021 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2021 року та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

18.01.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до повторного апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

22.02.2022р. позивачем (апелянтом) до суду 2-ї інстанції подано додаткові пояснення до апеляційної скарги.

25.04.2022р. відповідачем на адресу суду 2-ї інстанції надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якій представник Офісу ГП категорично заперечувала проти апеляційної скарги та мотивовано просила залишити її без задоволення.

14.05.2022р. позивач надіслав на адресу суду відповідь на відзив.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність будь-яких належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

28.07.2021р. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) надіслав на електронну адресу Офісу Генерального прокурораінформаційний запит, в якому просив надати йому інформаціюпро стан розгляду кримінального провадження №0003266, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.07.2015р. про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

В той же день, т.б. 28.07.2021р., Офіс Генерального прокурора своїм листом №27/3-2274вих.21 повідомив позивача про те, що його запит направлено за належністю для розгляду в межах компетенції до Одеської обласної прокуратури, відповідно до ч.3 ст.32 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

04.08.2021р. Одеська обласна прокуратура, в свою чергу, направила вказаний вище інформаційний запит позивача за належністю для розгляду по суті - до Київської окружної прокуратури м. Одеси.

13.08.2021р. за вих. №4553вих-21 Київська окружна прокуратура м. Одеси направила на адресу позивача відповідь на інформаційний запит позивача, в якій повідомила останнього, що у кримінальному провадженні №0003266 від 02.07.2015р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, яке перебувало в провадженні Київського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області, ще 31.10.2016р.було прийнято рішення про його закриття «за відсутністю складу кримінального правопорушення» на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Не погоджуючись з такими діями відповідача та не отримавши вичерпних відповідей, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та відповідно, з правомірності дій та наявності вичерпної відповіді по суті запиту.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Як передбачено ч.2 ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Як визначено приписами ст.2 Закону України «Про інформацію», основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Закону України «Про інформацію», основними напрямами державної інформаційної політики є: забезпечення доступу кожного до інформації.

А згідно із ч.2 ст.20 Закону України «Про інформацію», будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Як слідує зі змісту приписів ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Одночасно, ст.5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що доступ до інформації забезпечується шляхом:

1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом;

2) надання інформації за запитами на інформацію.

Так, статтею 12 даного Закону визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у ст.13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

А як встановлено ст.13 зазначеного вище Закону, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, окрім іншого:

1) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

2) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Як видно зі змісту приписів ст.19 цього ж Закону, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Письмовий запит подається в довільній формі та повинен містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

А у відповідності до змісту ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Також, згідно ч.1-5 ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до ч.2 статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені ст.21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною 5 ст.19 цього Закону.

У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; дату відмови; мотивовану підставу відмови; порядок оскарження відмови; підпис. Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.

Як видно з ч.1 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до ч.2 ст.6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених ч.5 ст.19 цього Закону.

А як вбачається зі змісту приписів ч.2 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Таким чином, у ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначений вичерпний перелік для відмови у задоволенні запиту на інформацію.

Отже, відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний належним чином обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі.

Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи та вже зазначалось вище, позивач 28.07.2021р.надіслав на електронну адресу Офісу Генерального прокурораінформаційний запит, в якому просив надати йому інформаціюпро стан розгляду кримінального провадження №0003266, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.07.2015р. про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Як свідчать матеріали справи, 28.07.2021р.,т.б. втой же день, Офіс Генерального прокурора своїм листом №27/3-2274вих.21 повідомив позивача про те, що, увідповідності до Закону України «Про доступ до публічної інформації», його запит було направлено за належністю до Одеської обласної прокуратуридля розгляду в межах компетенції.

Далі, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи, 04.08.2021р. Одеська обласна прокуратура, в свою чергу, направила вказаний вище інформаційний запит позивача за належністю -до Київської окружної прокуратури м. Одеси- для розгляду по суті та надання відповіді.

В подальшому ж, як вбачається з матеріалів справи, 13.08.2021р. Київська окружна прокуратура м.Одеси направила на адресу позивача відповідь (за вих. №4553вих-21) на інформаційний запит позивача, в якій повідомила останнього, що у кримінальному провадженні №0003266 від 02.07.2015р.(де позивач був потерпілим) за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, яке перебувало в провадженні Київського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області, ще 31.10.2016р.було прийнято рішення про його закриття «за відсутністю складу кримінального правопорушення» на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції, в даному випадку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач, діючи у відповідності до вище перелічених вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», у встановлений законом строкфактично надавпозивачу вичерпні відповіді на запитувану ним інформацію, фактично задовольнившийого запит.

Окрім того, одночасно варто звернути увагу і на той факт, надання «розпорядником публічної інформації»«запитувачу» інформації, яка не співпадає з його очікуваннями, не є відмовою у наданні інформації.

Отже, за таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку що відповідачем при наданні відповідей ОСОБА_1 , було повністю дотримано вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації», у зв`язку з чим, в свою чергу, підстави для задоволення цих позовних вимог відсутні, що, в свою чергу, і було вірно встановлено судом 1-ї інстанції.

Що ж стосується інших позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 1500000 грн., то судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає їх необґрунтованими та взагалі безпідставним та, в свою чергу, вважає за необхідне з цього приводу зазначити наступне.

Так, зі змісту положень ст.56 Конституції України вбачається, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до приписів ч.5 ст.21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Як слідує зі змісту ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

А згідно із ч.3 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з п. 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. №4-рп/2012, право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в ст.ст.32,56,62,152 Основного Закону України.

Так, у відповідності до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під «моральною шкодою» слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 5 цієї ж постанови Пленуму ВСУ №4 також зазначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, яким є ступінь вини заподіювала, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини.

У відповідності до вимог ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АР Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи, позивач в ході розгляду справи в суді 1-ї інстанціїжодним чином не довів наявність спричиненої йому саме відповідачем моральної шкоди та не надав будь-яких доказів, які б беззаперечно підтвердили факт перенесених ним моральних чи фізичних стражданьна суму 1500000 грн. Не надав він і таких доказів і до суду 2-ї інстанції, а також навіть не згадав про моральну шкоду у своїй апеляційній скарзі.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правовірність висновків суду 1-ї інстанції і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми процесуального права.

До того ж, ще суд вказує і на те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 31.05.2022р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко