Справа № 340/4463/21
Суддя: О.В. Кравчук
Дата ухвалення: 2022-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 червня 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/4463/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Кравчук О.В. розглянув у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (; адреса: АДРЕСА_2 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до 2269 Національної гвардії України, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (17.02.2021 р.) по день фактичного розрахунку (29.06.2021 р.);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (17.02.2021 р.) по день фактичного розрахунку (29.06.2021 р.), виходячи з грошового забезпечення позивача за останні два повних місяці перед звільненням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16 лютого 2021 року, при звільненні з військової служби у запас, він не отримав належної йому компенсації за неотримане речове майно. Вказану виплату позивачу було виплачено лише 29 червня 2021 року. За таких умов ОСОБА_1 вважає, що за період з 16.02.2021 року по 29 червня 2021 року (день фактичного розрахунку) відповідач повинен виплатити йому середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою судді Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року відкрито провадження у відповідній адміністративній справі; справу вирішено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову, при цьому зазначивши, що ОСОБА_1 не заперечував щодо виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України без остаточного розрахунку, що підтверджується письмовою згодою. Крім того, відповідач не заперечував проти виплати компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 , однак, у зв`язку із відсутністю фінансування вказана виплата була проведена 29 червня 2021 року. У свою чергу Військова частина НОМЕР_2 Національної гвардії України вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню у частині, що суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц. Відповідно до практики Верховного Суду, у тому числі й практики, котра зазначена у позовній заяві, застосування ст.117 КЗпП України у будь-якому випадку залежить від наявності факту невиплати належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, від вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та від відсутності спору про розмір таких сум. Тільки при дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Військова частина на момент звільнення позивача не отримала відповідних кошторисних призначень для здійснення виплати вказаної грошової компенсації, що вказує на відсутність вини останньої у даному діянні. Крім того згідно частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» останнім днем військової служби є день виключення зі списків особового складу військової частини. На підставі наказу командира Військової частини від 17 лютого 2021 року № 37 позивача виключено зі списків військової частини. Таким чином 17 лютого 2021 року є останнім днем військової служби і останнім днем здійснення розрахунку зі звільненим військовослужбовцем без застосування негативних наслідків, передбачених ст. 117 КЗпП України. У свою чергу згідно банківської роздруківки, доданої позивачем до позовної заяви, позивач 29 червня 2021 року отримав відповідну грошову компенсацію, таким чином 29 червня 2021 року є днем сплати певної заборгованості, який також неможливо віднести до періоду застосування негативних наслідків.

Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи, додані до них документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і неупереджено оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України.

16 лютого 2021 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом про виплату йому компенсації за неотримане речове майно за період проходження служби.

Наказом військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 17 лютого 2021 року №37 припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби та одночасно складено довідку № 9 про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 , однак, компенсація за неотримане речове майно позивачу не була виплачена.

19 квітня ОСОБА_1 звернувся із заявою до командира військової частини НОМЕР_2 щодо виплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України.

Листом №69/23 1192 від 26 квітня 2021 року відповідач повідомив ОСОБА_1 , що у зв`язку із відсутністю коштів на рахунку, військова частина не може розрахуватись за неотримане речове майно по цінам на момент звільнення.

29 червня 2021 року відповідно до Наказу № 541 від 18 червня 2021 року позивачу було виплачено компенсацію за неотримане речове майно у сумі 48420,08 грн.

Вважаючи, що оскільки на день виключення позивача із списків з ним не було проведено повного розрахунку, тому відповідач повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, що передувало зверненню позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з такого.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначаються Законом України №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року (далі - Закон №2011-ХІІ).

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Положеннями статті 9-1 Закону № 2011-XII передбачено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 (далі також - Порядок №178).

Порядок № 178 визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Судом встановлено, що 29 червня 2021 року відповідачем було виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 , що підтверджується наявнj. у матеріалах справи випискою з банківського рахунку позивача.

Стаття 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) покладає на роботодавця обов`язок щодо виплати всіх сум, що належать працівникові від підприємства, установи, організації, у день його звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про доцільність застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби з Збройних Сил України.

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16.

Так, Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) вказано, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки компенсацію за неотримане речове майно не було виплачено в день виключення позивача із списків особового складу та всіх видів забезпечення 17 лютого 2021 року, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з ОСОБА_1 повного розрахунку.

Отже, в силу положень статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

За таких умов бездіяльність військова частина НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 лютого 2021 року по 29 червня 2021 року (день фактичного розрахунку), є протиправною.

Період затримки розрахунку з відповідачем становить 133 календарних дні (із 18 лютого 2021 року по 29 червня 2021 року (день остаточного розрахунку).

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року (у редакції, чинної на час виникнення спірних правовідносин), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку №100).

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) (п. 4 Порядку).

Судом встановлено, що розмір місячного грошового забезпечення позивача становив 17616,86 грн.

При цьому суд вважає, що у даному випадку середньоденну заробітну плату слід обчислювати із застосуванням показника календарні дні, оскільки затримка розрахунку при звільненні компенсується працівникові також за увесь період, безвідносно до кількості робочих днів.

Виходячи з вказаних показників, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 568,29 грн (17 714,20 грн.+17519, 51 грн) / 62 дні (кількість днів у грудні 2020 та січні 2021 року).

Оскільки остаточний розрахунок із позивачем здійснено лише 26 червня 2021 року при виключенні його із списків особового складу частини ще 17 лютого 2018 року, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за вказаний період із розрахунку 568,29 грн за 133 дні затримки складатиме 75582,57 грн.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладається обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплативши всі суми, що йому належать, а у разі невиконання такого обов`язку виникає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Разом з тим встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд враховує, що реалізуючи свої права працівник має діяти добросовісно. При цьому під час захисту прав працівника має бути дотриманий розумний баланс між інтересами такого працівника та роботодавця.

Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від розміру простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг такої відповідальності може бути неспівмірним та непропорційним наслідкам порушення.

Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗПП України.

Такий підхід узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 травня 2019 року у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18). При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством. Колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Також Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Суд бере до уваги, що сума, отримана шляхом множення середньоденного заробітку позивача на кількість днів затримки розрахунку при звільненні (75582,57 грн) є неспівмірною із сумою, яка не була виплачена позивачеві при звільненні.

За таких умов суд вважає за необхідне вдатися до обрахунків належної до виплати позивачеві суми із застосуванням алгоритмів, визначених Верховним Судом.

Так, застосовуючи у даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд враховує наступні обставини.

Істотність частки складових заробітної плати позивача в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку суд вираховує відповідно до постанови Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18.

Так, істотність частки складових заробітної плати позивача (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 41,57 % (тобто своєчасно невиплачена позивачеві сума 48420,08 грн становить 41,57% від загальної суми, яка підлягала виплаті ОСОБА_1 при звільненні 116479,70 грн).

Сума, яка підлягає відшкодуванню позивачеві з урахуванням істотності частки 41,57 % становить: 568,29 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 41,57% = 236,24 грн; 236,24 грн х 133 (днів затримки розрахунку) = 31419,92 грн.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути виплачений позивачеві у розмірі 31419,92 грн.

Окрім цього, суд вважає, що у спірних правовідносинах захист порушених прав позивача має здійснюватися у спосіб стягнення з відповідача коштів за час затримки розрахунку при звільненні, а не у спосіб зобов`язання нарахувати їх та виплатити.

За таких умов суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31419,92 грн.

Судові витрати, які підлягали б розподілу між сторонами на підставі статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у справі відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (; адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 лютого 2018 року по 29 червня 2021 року включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 лютого 2018 року по 29 червня 2021 року включно в сумі 31419,92 (тридцять одна тисяча чотириста дев`ятнадцять гривень, дев`яносто дві копійки).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтями 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржене у 30-денний строк з дня його складення до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, а у разі початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду О.В. Кравчук