Справа № 300/3691/21
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2022-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 300/3691/21 пров. № А/857/15778/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.

з участю секретаря судового засідання Вовка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оріана» на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року у справі № 300/3691/21 (головуючий суддя Кафарський В.В., м. Івано-Франківськ, час ухвалення 10 год. 41 хв., повне судове рішення складено 25 серпня 2021 року) за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Оріана» до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд державного майна України, Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Південний», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», «Українсько-канадське спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Галев ЛТД» в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Чорній М.В., про визнання дій неправомірними, скасування постанов про арешт коштів боржника,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року Акціонерне товариство «Оріана» звернулося в суд з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд державного майна України, Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Південний», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», «Українсько-канадське спільне підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Галев ЛТД» в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Чорній М.В., в якому просило: а) визнати дії Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ) в особі головного державного виконавця Іваночка В.Ю. щодо винесення постанов про арешт коштів боржника від 14.07.2021 у ВП №66091701 неправомірними;

б) скасувати постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ) Іваночка В.Ю. від 14.07.2021 у ВП №66091701 про арешт коштів боржника;

в) повернути АТ «Оріана» усі кошти, які були стягнуті згідно ВП №66091701, а саме 9 545 206, 02 грн.

Рішенням від 25 серпня 2021 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Оріана» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що за приписами пункту 12 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, зокрема, у разі включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

У відповідності до ч.2 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про обставини, зазначені в частині першій цієї статті, а з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, - у день надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зупиняє вчинення виконавчих дій, про що виносить відповідну постанову.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадський формувань засновником АТ «Оріана» є держава в особі Фонду державного майна України.

Наказом Фонду державного майна України від 08.06.2018 №769 прийнято рішення про приватизацію об`єкта державної власності державного пакета акцій розміром 99, 988 % статутного капіталу ВАТ «Оріана».

Згідно з розпорядженням КМ України від 16.01.2019 №36-р затверджено перелік об`єктів велико приватизації державної власності, а також продовжено приватизацію об`єктів державної власності, включених до переліку, рішення про приватизацію яких були прийняті в 2018 році. До затвердженого переліку об`єктів також внесено АТ «Оріана».

З огляду на наведені норми права та встановлені обставини у даній справі, апелянт вважає підставним та обґрунтованим висновок, що включення державного підприємства АТ «Оріана» до об`єктів великої приватизації є у відповідності до ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» безумовною підставою для зупинення виконавчих дій.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи позивача про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального права.

У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Господарського суду Львівської області від 21.05.2021 у справі №914/1126/14(914/605/) стягнуто з Акціонерного товариства «Оріана» (ідентифікаційний код 05743160) на користь Українсько-канадського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Галев ЛТД» (ідентифікаційний код 20774324) 13 337 052,28 грн вексельного боргу. На примусове виконання вказаного рішення Господарським судом Львівської області 24.05.2021 видано наказ.

14.07.2021 Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - головний державний виконавець) винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №66091701 щодо стягнення з АТ «Оріана» на користь Українсько-канадського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Галев ЛТД» 13 337 052,28 грн вексельного боргу на підставі судового наказу №914/1126/14 (914/605/20) виданого 24.05.2021 (а.с. 28).

Також 14.07.2021 головний державний виконавець виніс:

- постанову про стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження №66091701 у розмірі 1 333 705,23 грн (а.с. 29);

- постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №66091701, відповідно до якої постановлено стягнути з АТ «Оріана» 148,09 грн;

Крім того, 14.07.2021 головним державним виконавцем винесена постанова про арешт коштів боржника №66091701, згідно з якою накладено арешт на грошові кошти АТ «Оріана», що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику, у межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів - 14 670 905,60 грн (а.с. 31).

Вважаючи такі дії головного державного виконавця та постанову про накладення арешту неправомірними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішень, та неупереджено.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Ці положення також відображені у статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», із уточненням по колу осіб, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

З аналізу наведених вище правових норм слід дійти висновку, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки протилежне суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Отже, виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка 17.07.1997 ратифікована Україною, та відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 за №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) є сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII встановлено, що рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, підлягають примусовому виконанню відповідно до цього Закону.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів ( ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 13 цього ж Закону, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом ( ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є, в тому числі, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами та заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем.

Частиною 4 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Відповідно до частин 1-3 статті 56 Закону №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Частиною 4 статті 35 вказаного вище Закону встановлено, що арешт, накладений виконавцем на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах, протягом строку, на який виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, не знімається, крім випадків, передбачених пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону. У період зупинення вчинення виконавчих дій виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів до розшуку боржника (його майна) або проведення перевірки його майнового стану.

З матеріалів справи судами встановлено, що постановою від 14.07.2021 накладено арешт на грошові кошти АТ «ОРІАНА», які містяться на відкритих рахунках, крім коштів, зокрема, що містяться на рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику.

Отже, із оскарженої постанови слідує, що державний виконавець оскарженою постановою передбачив обмеження накладення арешту на рахунки позивача, та, як наслідок, при прийнятті постанови про арешт коштів боржника від 14.07.2021 діяв з дотриманням норм Закону України «Про виконавче провадження» та в межах визначених повноважень.

Крім цього, колегія суддів зазначає, належних та допустимих доказів на підтвердження посилання позивача про те, що розрахунковий рахунок, на який накладено арешт, використовується виключно для виплати заробітної плати та сплати ПДВ, останнім не надано та не підтверджено.

Крім цього, як вже зазначено судом вище, положеннями частини 4 статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт, накладений виконавцем на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах, протягом строку, на який виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, не знімається.

Щодо покликань апелянта на наявність правових підстав для зупинення вчинення виконавчих дій, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону №1404-VIII, відповідно до пункту 12 частини 1 якої виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

Наведені зміни були внесені в статтю 34 Закону № 1404-VIII Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18.01.2018 №2269-VIII (надалі - Закон N2269-VIII), який набрав чинності з 07.03.2018.

Частиною 1 статті 3 Закону №2269-VIII визначено, що законодавство України про приватизацію складається з цього Закону, інших законодавчих актів. Галузеві особливості приватизації об`єктів державної власності можуть встановлюватися виключно законами.

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» до об`єктів великої приватизації належать об`єкти державної або комунальної власності (єдині майнові комплекси державних підприємств та пакети акцій (часток) суб`єктів господарювання, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі), вартість активів яких згідно з даними фінансової звітності за останній звітний рік перевищує 250 мільйонів гривень.

З матеріалів справи слідує, що наказом Фонду державного майна України №769 від 08.06.2018 прийнято рішення про приватизацію державного пакета акцій розміром 99,9988% статутного капіталу АТ «ОРІАНА».

Також судом встановлено, що підставою для зупинення виконавчих дій по примусовому виконанню виконавчого провадження №66091701 є розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 січня 2019 року №36-р «Про затвердження переліку об`єктів великої приватизації державної власності». До вказаного переліку увійшло АТ «ОРІАНА».

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із доводами відповідача та зазначає, що при включенні позивача до переліку об`єктів великої приватизації не було визначено ні порядку, ні строків, в тому числі і граничних, приватизації AT «ОРІАНА».

Крім цього, як уже зазначалось вище, судове рішення є обов`язковим до виконання, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

З урахуванням того, що ухвалою Господарського суду Львівської області по справі №914/1126/14(914/605/20) визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), яка полягає у неперерахуванні стягувачу списаних з рахунків боржника коштів у межах виконавчого провадження №66091701 по виконанню рішення Господарського суду Львівської області від 21.04.2021 у справі №914/1126/14(914/605/20) та зобов`язано усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом перерахунку стягнутих коштів, які знаходяться на рахунку для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, на рахунок Українсько-канадського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Галев ЛТД» (ідентифікаційний код 20774324), відповідно 26.08.2021 головним державним виконавцем винесена постанова про поновлення вчинення виконавчих дій у ВП №66091701 з примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області від 24.05.2021 за №914/1126/14(914/605/20) щодо стягнення з АТ «ОРІАНА» на користь Українсько-канадського спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Галев ЛТД» 13 337 052, 28 грн вексельного боргу.

Таким чином, виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-ІІ); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», № 22774/93, п. 74, ECHR 1999- V).

Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що зупинення виконавчого провадження з даної підстави не відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та діючому в Україні конституційному принципу верховенства права, тому за таких обставин законні підстави для зупинення вчинення виконавчих дій вищевказаного виконавчого провадження у відповідача відсутні.

Крім цього, положення пункту 12 частини 1 статті 34 Закону №1404-VIII слід застосовувати з урахуванням особливостей приватизації підприємств, встановлених Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18.01.2018 N 2269-VIII.

Оскільки при включенні позивача до переліку об`єктів великої приватизації не було визначено ні порядку, ні строків, в тому числі і граничних, приватизації АТ «ОРІАНА», а сам лише факт включення АТ «ОРІАНА» до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, не є безумовною умовою для зупинення виконавчого провадження, відповідно зупинення виконавчого провадження з даної підстави не відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та діючому в Україні конституційному принципу верховенства права.

За таких обставин, на переконання апеляційного суду, обов`язок зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні у відповідача відсутній.

Перевіривши оскаржені позивачем дії та рішення відповідача, апеляційний суд вважає, що такі відповідають критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, а представлені відповідачем на заперечення позовних вимог докази у своїй сукупності не дають підстав вважати, що такі дії та рішення є протиправними, а натомість вказують на те, що такі прийняте відповідачем обґрунтовано, з дотриманням вимог Конституції та законів України, в межах повноважень та спосіб, передбачений чинним законодавством України та підстав для визнання його протиправними та скасування не вбачається.

Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішень, та неупереджено.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оріана» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року у справі № 300/3691/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 03.06.2022.