Справа № 440/413/20
Суддя: Н.І. Слободянюк
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/413/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Слободянюк Н.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Пальоки В.П.,

представника відповідачів Чемериса В.М.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 /далі позивач, ОСОБА_1 / звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України /далі відповідач-1/, Головного територіального управління юстиції у Полтавській області /далі відповідач-2, ГТУЮ у Полтавській області/ про:

- визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4154/к "Про звільнення";

- поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області;

- стягнення з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу /а.с. 1-8 т.1/.

Позов обґрунтований тим, що наказ Міністерства юстиції України №4154/к від 23 грудня 2019 року є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки мала місце не ліквідація юридичної особи публічного права - Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, а її реорганізація з переходом майна, прав та обов`язків до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), а також Міністерство юстиції України в порушення вимог статей 40, 49-2 КЗпП України не запропонувало позивачу вакантні посади в новоутвореній установі.

Відповідач-1 позов не визнав та у відзиві на позовну заяву /а.с. 68-76 т.1/ зазначив, що у зв`язку зі змінами до Закону України "Про державну службу" у редакції, чинній на час винесення спірного наказу, процедура звільнення державного службовця у випадку реорганізації чи ліквідації державного органу є ідентичною, із Закону України "Про державну службу" виключено положення про поширення на ці випадки законодавства про працю, що відповідає позиції Національного агентства України з питань державної служби у роз`ясненні від 06 лютого 2020 року №85, де зазначено, що під час вивільнення державних службовців державного органу згідно із пунктом 1 частини першої статті 87 Закону не застосовуються положення частини другої статті 40 КЗпП України. Законом України "Про державну службу", який є спеціальним нормативно-правовим актом, врегульовано підстави та процедуру припинення державної служби, а тому приписи КЗпП України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області ліквідоване як юридична особа публічного права, а компетенція новоутвореної юридичної особи Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) поширюється на територію кількох областей на відміну від ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.

Відповідач-2 позов не визнав та у відзиві на позовну заяву /а.с. 45-53 т.1/ зазначив, що Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області ліквідоване як юридична особа публічного права, а компетенція новоутвореної юридичної особи, Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), поширюється на територію кількох областей на відміну від ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Крім того, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів статей 40, 49-2 КЗпП України, оскільки із Закону України "Про державну службу" у редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу (після 25 вересня 2019 року), виключено норму про те, що на припинення державної служби поширюється законодавство про працю, натомість статтями 22, 87 Закону України "Про державну службу" врегульовано спірні правовідносини, зокрема, визначено, що у разі реорганізації чи ліквідації переведення державного службовця на рівнозначну чи нижчу посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється на розсуд суб`єкта призначення.

У відповіді на відзиви відповідачів /а.с. 163-167 т.1/ позивачем зазначено про незгоду зі змістом відзивів відповідачів на позовну заяву, оскільки на спірні правовідносини поширюються приписи КЗпП України, так як Законом України "Про державну службу" не була врегульована процедура звільнення державних службовців, про що зазначено у роз`ясненнях Національного агентства України з питань державної служби від 06 лютого 2020 року №85.

В запереченнях на відповідь на відзив /а.с. 177-181 т.1/ представником відповідачів зазначено, що згідно приписів частини четвертої статті 40 КЗпП України, частини першої статті 3, частин другої, третьої статті 5, статей 83, 87 Закону України "Про державну службу" спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про державну службу", який є спеціальним нормативно-правовим актом, прийнятим пізніше, ніж відповідні приписи КЗпП України та Законом України "Про державну службу" не встановлено обов`язку суб`єкта призначення щодо переведення державного службовця на іншу посаду відповідно до його кваліфікації.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року у справі №440/413/20 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року по справі № 440/413/20 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 серпня 2021 року рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2020 року у справі №440/413/20 скасовано, а справу №440/413/20 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року адміністративну справу №440/413/20 прийнято до провадження та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, а ухвалою від 26 листопада 2021 року розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, продовжено строк підготовчого провадження у справі та призначено підготовче засідання.

У відзиві на позовну заяву (з урахуванням вказівок Верховного Суду) /а.с. 148-165 т.2/ представник відповідачів зазначив, що Верховний Суд дійшов хибних висновків, викладених в постанові від 31 серпня 2021 року у справі №440/413/20, оскільки відбулася ліквідація державної установи з переданням повноважень та функцій з реалізації державної політики іншому новому територіальному органу Міністерства юстиції. Постанова Кабінету Міністрів України №870 від 09 жовтня 2019 року «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» не скасована та є чинною. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» у статтю 87 Закону України «Про державну службу» внесено зміни, якими виключено положення про те, що на припинення державної служби поширюється законодавство про працю, та про те, що звільнення у випадку скорочення, реорганізації чи ліквідації допускається лише разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25 січня 2022 року допущено заміну відповідача-2 Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (ідентифікаційний код 34874347), на його правонаступника Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми).

До Полтавського окружного адміністративного суду від позивача надійшов адміністративний позов з уточненими позовними вимогами від 02 січня 2022 року, в якій позивачем викладено позовні вимоги в наступній редакції:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4154/к "Про звільнення";

- поновити ОСОБА_1 на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми) з 24 грудня 2019 року;

- стягнення з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу /а.с. 38-41, 80-85 т.3/.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду, внесеною до протоколу підготовчого засідання від 10 лютого 2022 року /а.с. 75 т.3/, прийнято до розгляду адміністративний позов з уточненими позовними вимогами від 02 січня 2022 року.

В поясненнях щодо уточнених (змінених) позовних вимог /а.с.92-94 т.3/ представник відповідачів зазначив, що поновлення на роботі полягає в тому, щоб надати працівнику ту ж саму посаду та роботу, яку він виконував до звільнення його з роботи, а тому працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі в новоутвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди у встановленому порядку. В постанові від 29 вересня 2021 року у справі №302/207/20 Верховний Суд визнав втручанням у дискреційні повноваження поновлення працівника в новоутвореній установі. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки в розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 31888,59 грн. За порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. Така правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справ №686/20491/18.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні.

В судове засідання позивач не з`явилась та надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи клопотання позивача про розгляд справи за її відсутності, суд доходить висновку про можливість розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення представника відповідачів та дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Наказом Міністерства юстиції України від 25 травня 2015 року №1683/к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області із збереженням 9 рангу державного службовця у порядку переведення, що підтверджується записом №18 в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 01 лютого 2001 року /а.с. 17-29 т.1/.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» /далі Постанова №870/ ліквідовано Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області.

Міністерством юстиції України видано наказ «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» від 16 жовтня 2019 року №3173/5/а.с. 34-37 т.1/, згідно з яким розпочато процес ліквідації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.

23 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було ознайомлено з попередженням про припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, та про звільнення із займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження. ОСОБА_1 незгоди та своїх заперечень у зв`язку з цим не висловила /а.с. 78 т.1/.

Наказом Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4154/к «Про звільнення» /а.с. 79 т.1/ ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 24 грудня 2019 року відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області з припиненням державної служби. Підстава: постанова Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», попередження з відміткою про ознайомлення.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 24 грудня 2019 року №1794/к «Про звільнення ОСОБА_1 » оголошено наказ Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року № 4154/к: «звільнити ОСОБА_1 з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації начальника Управління державної реєстрації ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 24 грудня 2019 року відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, з припиненням державної служби»; наказано останнім днем перебування ОСОБА_1 на посаді заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації начальника Управління державної реєстрації ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області вважати 24 грудня 2019 року.

В трудовій книжці ОСОБА_1 24 грудня 2019 року зроблено запис №22 про її звільнення відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області з припиненням державної служби /а.с. 25 т.1/.

Не погодившись з наказом Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4154/к "Про звільнення", позивач звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини, які склались у цій справі, врегульовано Конституцією України, Законом України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року /в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон № 889-VIII/, норми якого є спеціальними, а також Кодексом законів України про працю у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Направляючи цю справу на новий розгляд, Верховний Суд в постанові від 16 вересня 2021 року дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про державну службу» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Пунктом 4 частини першої статті 83 цього Закону визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно з пунктами 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу.

Вирішуючи питання, що мало місце ліквідація чи реорганізація юридичної особи публічного права Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Верховний Суд в постанові від 22 квітня 2021 року (справа №440/395/20) зазначив, зокрема, таке:

Ліквідація юридичної особи публічного права на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Зокрема, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Таким чином, для вирішення питання про те, що саме мало місце ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема, на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Якщо внаслідок ліквідації державного органу його функції були передані іншому чи новоутвореному державному органу, то в такому випадку має місце не ліквідація, а реорганізація державного органу.

Відповідно до пункту 1 постанови №870 вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1.

Згідно з пунктом 2 постанови №870 вирішено утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2.

Відповідно до пункту 3 постанови №870 територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції; здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції; міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема: Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) - Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Головного територіального управління юстиції у Сумській області, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області.

Згідно з приписами пункту 3 Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 2011 року № 1707/5, основними завданнями Головного територіального управління юстиції є: реалізація державної правової політики, державної політики з питань банкрутства, у сферах державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, державної реєстрації статутів територіальних громад сіл, селищ, міст, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації; забезпечення реалізації державної політики у сферах організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб); внесення на розгляд Мін`юсту пропозицій щодо формування та реалізації політики у зазначених сферах; забезпечення роботи нотаріату; експертне забезпечення правосуддя; протидія легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (щодо нотаріусів, адвокатів, адвокатських бюро та об`єднань, суб`єктів господарювання, що надають юридичні послуги (крім осіб, що надають послуги в рамках трудових відносин)); здійснення в межах повноважень міжнародно-правового співробітництва.

Наказом Міністерства юстиції України від 23 жовтня 2019 року №3228/5 Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України внесено зміни до наказу Міністерства юстиції України від 23 вересня 2011 року №1707/5 та затверджено зміни до Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом №1707/5 від 23 вересня 2011 року. Згідно зазначених змін, серед іншого, у тексті Положення слова Головне територіальне управління юстиції в усіх відмінках і числах замінено словами Міжрегіональне управління у відповідних відмінках і числах.

Пунктом 3 Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 2011 року № 1707/5, визначено, що основними завданнями міжрегіонального управління є: реалізація державної правової політики, державної політики з питань банкрутства, у сферах державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, державної реєстрації статутів територіальних громад сіл, селищ, міст, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації; забезпечення реалізації державної політики у сферах організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб); внесення на розгляд Мін`юсту пропозицій щодо формування та реалізації політики у зазначених сферах; забезпечення роботи нотаріату; експертне забезпечення правосуддя; протидія легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (щодо нотаріусів, адвокатів, адвокатських бюро та об`єднань, суб`єктів господарювання, що надають юридичні послуги (крім осіб, що надають послуги в рамках трудових відносин)); здійснення в межах повноважень міжнародно-правового співробітництва.

У справі №440/395/20 судами встановлено, що наказом Міністерства юстиції України №4359/5 від 28 грудня 2019 року "Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій" вирішено погодитись із пропозицією Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) щодо можливості забезпечення здійснення ним повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року №1707/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за №759/1949, та іншими нормативно-правовими актами, з 28 грудня 2019 року. У зв`язку з цим Головному територіальному управлінню юстиції у Полтавській області, Головному територіальному управлінню юстиції у Сумській області, Головному територіальному управлінню юстиції у Чернігівській області припинити з 28 грудня 2019 року здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.

Аналізуючи наведені нормативні положення, Верховний Суд зробив висновок, що Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) має аналогічний правовий статус, що й, зокрема, Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області, продовжило виконання його функцій та є його правонаступником.

При цьому незважаючи на те, що компетенція новоствореного органу розповсюджується на територію кількох областей, на відміну від Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, завдання та функції, які виконує новостворений орган та які виконувало Головне територіальне управління юстиції, є аналогічними та визначені Положенням, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №1707/5 від 23 червня 2011 року.

Ураховуючи це, Верховний Суд погодився з висновком судів попередніх інстанцій у справі №440/395/20 що мала місце саме реорганізація, а не ліквідація юридичної особи публічного права.

Таку ж позицію висловив Верховний Суд і в інших справах при вирішенні аналогічних спорів, зокрема, у справах №240/455/20 (постанова від 17 червня 2021 року), № 260/261/20 (постанова від 26 травня 2021 року), № 140/90/20 (постанова від 26 травня 2021 року), № 400/144/20 (постанова від 28 травня 2021 року).

Оскільки підстав для відступу від зазначеного висновку немає, в постанові від 16 вересня 2021 року у справі №440/413/20 Верховний Суд констатував, що суди попередніх інстанцій дійшли хибного висновку про ліквідацію Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, оскільки цей державний орган був саме реорганізований, про що слушно зауважила позивачка. Верховний Суд також не погодився із висновками судів попередніх інстанцій щодо дотримання порядку звільнення позивача у спірній ситуації.

Так, згідно приписів частин другої та третьої статті 5 Закону № 889-VІІІ відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Усталеною є також судова практика застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір.

Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 492 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи, до яких можна віднести обов`язок роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та вчинити дії щодо працевлаштування працівника, в тому числі з урахуванням переважного права на залишення на роботі, а також заборону на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Законом №117-IX статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

У свою чергу ретроспективний аналіз положень Закону № 889-VІІІ дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Після внесених Законом №117-IX змін до статті 87 Закону № 889-VІІІ підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).

В судових рішеннях у справах № 140/90/20 та № 260/261/20 Верховний Суд зазначив, що аналіз статті 87 Закону №889-VІІІ дає підстави для висновку про відсутність будь-яких застережень стосовно процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, в тому числі і у разі ліквідації державного органу. Отже, відповідні питання щодо особливостей вивільнення працівників у разі реорганізації, ліквідації державного органу нормами спеціального закону не врегульовано, що свідчить про необхідність застосування положень законодавства про працю. Виключення зі статті 87 Закону № 889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.

А в судових рішеннях у справах № 260/261/20 та № 240/455/20 Верховний Суд зазначив, що додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону № 889-VІІІ у редакції Закону № 117-ІХ, є наступні зміни до цієї статті, які внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року № 440-ІХ та від 23 лютого 2021 року № 1285-ІХ, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

У своєю чергу відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, ліквідація відноситься до терміну "змін в організації виробництва і праці", що свідчить про поширення на спірні правовідносини положення частини третьої статті 49-2 КЗпП України, відповідно до якої одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи. організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Отже, встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме: з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників.

Таким чином, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).

При цьому Верховний Суд звернув увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказана правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14 та від 27 травня 2020 року у справі № 813/1715/16, а також в постанові від 24 грудня 2021 року у справі № 240/4828/20.

За змістом частини п?ятої статті 22 і пункту 2 частини першої статті 41 Закону № 889-VІІІ працевлаштування державного службовця у випадку реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу передбачає його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. Переведення у такому випадку відбувається за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Судовим розглядом встановлено, що 23 жовтня 2019 року ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням про припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Водночас роботодавцем не було запропоновано ОСОБА_1 всіх наявних вакантних посад, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, як на час попередження про наступне вивільнення, так і на час звільнення.

Враховуючи вищевикладені правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 16 вересня 2021 року у справі №440/413/20, що наразі розглядається, суд доходить висновку про відсутність у Міністерства юстиції України правових підстав для звільнення позивача із посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 24 грудня 2019 року відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, а тому наказ Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4154/к «Про звільнення» є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з частинами першою та другою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання поновлення ОСОБА_1 на попередньому місці роботи та питання виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного.

З оскаржуваного наказу вбачається, що позивача звільнено з посади заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації начальника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.

Водночас відповідно до загальнодоступних відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) зареєстроване 29 жовтня 2019 року /а.с. 230-236 т.2/, а згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 23 грудня 2021 року /а.с. 248-252 т.2/ державну реєстрацію юридичної особи Головного територіального управління юстиції у Полтавській області припинено 17 грудня 2020 року.

Таким чином, суд доходить висновку, що правонаступником Головного територіального управління юстиції у Полтавській області є Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) (вул. Герасима Кондратьєва, буд. 28, м. Суми, Сумська область, 40003, ідентифікаційний код 43316700).

Частинами другою та третьою статті 36 КЗпП України передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації (керівників або складу державних органів) не припиняє дії трудового договору і в разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника повинна бути продовжена.

Тобто при реорганізації до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівником.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №818/572/16 та від 09 грудня 2021 року у справі №340/588/20.

За змістом наведених положень Закону №889-VІІІ працевлаштування державного службовця у випадку реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу передбачає його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. Переведення у такому випадку відбувається за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Водночас застосування законодавцем у наведених положеннях Закону № 889-VІІІ слова "може", підтверджує виключне право адміністративного розсуду суб`єкта призначення на переведення державного службовця без обов`язкового проведення конкурсу та жодним чином не увільняє його від обов`язку дотриматися процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби у разі реорганізації державного органу.

Така правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 20 вересня 2021 року у справі № 340/221/20 та від 09 грудня 2021 року у справі №340/588/20.

Верховний Суд також неодноразово зазначав (наприклад, постанови від 13 серпня 2020 року у справі №821/3795/15-а, від 30 вересня 2020 року у справі №826/12050/15 та від 09 грудня 2021 року у справі №340/588/20), що повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією відповідача і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатися у здійснення дискреційних повноважень державного органу.

З огляду на встановлені в цій справі обставини, суд доходить висновку, що поновити позивача на раніше займану посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної реєстрації начальника Управління державної реєстрації ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області об`єктивно неможливо внаслідок припинення державної реєстрації такої юридичної особи, а тому, зважаючи на правовий статус Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) як правонаступника Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, наявні підстави для поновлення позивача на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми) з 25 грудня 2019 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення позивача 24 грудня 2019 року.

В постанові від 09 грудня 2021 року у справі №340/588/20 Верховний Суд зазначив, що поновлення на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації не слід розуміти як зобов`язання поновити на таку саму посаду, з якої звільнено працівника. Колегія суддів зауважила, що зайняття певних посад державної служби має свої особливості (визначені законом), зокрема коли йдеться про керівну посаду, то призначення на неї може відбутися тільки за результатами конкурсу. Однак у площині цього спору йдеться не стільки про назву посади державної служби і коло повноважень за цією посадою, скільки про необхідність відновити порушене право позивачки працювати на посаді державної служби в тому органі (інституції), з посади у якому її було неправомірно звільнено, з урахуванням, зокрема (але не виключно) її фаху, освітньо-кваліфікаційного рівня, категорії раніше займаної посади.

Суд відхиляє доводи відповідачів щодо обставин участі позивача в конкурсі на зайняття посад державної служби у міжрегіональних територіальних органах МЮ України, як такі, що не спростовують вищевикладених висновків та не охоплюються предметом доказування у цій справі.

Враховуючи вищевикладені висновки суду, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги у частині поновлення позивача на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації з 24 грудня 2019 року, оскільки 24 грудня 2019 року є днем звільнення позивача та є останнім її робочим днем.

Згідно з статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 /далі - Порядок, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадку вимушеного прогулу.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд враховує, що у період вимушеного прогулу позивача розмір її посадового окладу на відповідній посаді визначався постановою КМ України від 18 січня 2017 року №15 «Питання оплати праці працівників державних органів» зі змінами, внесеними постановою КМ України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. №15» від 15 січня 2020 року №16.

Пунктом 10 Порядку № 100 передбачалось коригування середнього заробітку на коефіцієнт підвищення при підвищенні посадових окладів як у розрахуноковому періоді, так і у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток. При цьому положення пункту 10 Порядку № 100 виключено постановою КМ України від 09 грудня 2020 року № 1213, яка набрала чинності 12 грудня 2020 року.

Таким чином, з 12 грудня 2020 року правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення відсутні.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09 грудня 2021 року у справі №340/588/20.

Відтак, за період часу вимушеного прогулу позивача з 25 грудня 2019 року по 31 травня 2022 року (дату розгляду цієї справи судом) припадає всього 609 робочих днів, а саме: 4 робочих дня 2019 року, 251 робочий день 2020 року, 250 робочих днів 2021 року, 19 робочих днів січня 2022 року, 20 робочих днів лютого 2022 року, 22 робочих дня березня 2022 року, 21 робочий день квітня 2022 року та 22 робочих днів травня 2022 року (з урахуванням положень частини шостої статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX, який набрав чинності з 24 березня 2022 року).

Відповідно до довідки про середній заробіток ОСОБА_1 /а.с.182 т.1/ середній заробіток ОСОБА_1 за період з жовтня 2019 року по листопад 2019 року за 1 робочий день складає 1483,19 грн, а середньомісячна заробітна плата складає 31888,59 грн.

З урахуванням викладеного, стягненню з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), як правонаступника Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 31 травня 2022 року в сумі 903262,71 грн (1483,19 грн (середньоденний заробіток позивача) х 609 день (робочі дні за час вимушеного прогулу)) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Довід відповідачів щодо нарахування позивачу згідно постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року у справі №440/381/20 вихідної допомоги при звільненні та відповідно середнього заробітку за весь час затримки в розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, суд відхиляє, як такий що не спростовує вищевикладені висновки суду, з огляду на наступне.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року у справі №440/381/20 визнано протиправною бездіяльність щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 ; стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку в розмірі 31888 грн. 59 коп; стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки в розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 31888 грн. 59 коп.

В постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла правових висновків, що в положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за один і той же період після звільнення найманого працівника, оскільки такий період починається днем звільнення, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України і закінчується або днем поновлення на роботі, або днем фактичного розрахунку. Стягнення середнього заробітку за один період у подвійному розмірі не відповідає змісту КЗпП України, який не передбачає можливість стягнення подвійного заробітку.

А в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-2912цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. В положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача.

Таким чином, враховуючи вищевикладені висновки суду у цій справі щодо протиправності наказу Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4154/к «Про звільнення», наразі й втрачаються підстави для нарахування позивачу вихідної допомоги при звільненні та відповідно середнього заробітку за весь час затримки в розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та такі виплати позивачу можуть вважатися як надміру нараховані виплати.

Разом з тим, статтею 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті:

1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;

2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Суд вважає, що у разі наявності спору між позивачем та відповідачами питання наявності чи відсутності підстав (з урахуванням висновків суду у цій справі та відповідних висновків Верховного Суду) для повернення позивачем безпідставно набутих сум вихідної допомоги при звільненні та відповідно середнього заробітку за весь час затримки в розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (як виду відповідальності), можуть бути предметом судового розгляду в іншій справі, тоді як такі питання не входять до предмету розгляду у справі, що наразі розглядається.

Отже, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Оскільки позивач витрат по сплаті судового збору за подання цього позову не понесла та доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі статті 139 КАС України.

Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Міністерства юстиції України (вул. архітектора Городецького, буд. 13, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 00015622), Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (вул. Герасима Кондратьєва, буд. 28, м. Суми, Сумська область, 40003, ідентифікаційний код 43316700) про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 23 грудня 2019 року №4154/к «Про звільнення».

Поновити ОСОБА_1 на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми) з 25 грудня 2019 року.

Стягнути з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року по 31 травня 2022 року в сумі 903262,71 грн (дев`ятсот три тисячі двісті шістдесят дві гривні сімдесят одна копійка) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді рівнозначної категорії і кваліфікації в Північно-Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Суми) з 25 грудня 2019 року та у частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 31888,59 грн (тридцять одна тисяча вісімсот вісімдесят вісім гривень п`ятдесят дев`ять копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною восьмою статті 18, частинами сьомою-восьмою статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 31 травня 2022 року.

Суддя Н.І. Слободянюк