Справа № 300/5035/21
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" червня 2022 р. справа № 300/5035/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Панікара І.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення,-
ВСТАНОВИВ:
Адвокат Німак Микола Ярославович, діючи в інтересах ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком. Відповідачем, за наслідками розгляду поданих позивачем заяв про призначення пенсії, відмовлено позивачу в призначенні пенсії відповідно до Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993. Водночас, позивач зазначає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в порушення норм пенсійного законодавства, протиправно, не зараховано до пільгового стажу позивача періоди роботи з 30.07.1980 року по 28.04.1981 року та з 03.02.1992 року по 09.03.1993 року, а також періоди роботи у районах Крайньої Півночі із розрахунку один рік за один рік і шість місяців з 22.09.2007 року по 16.09.2008 року, з 02.12.2008 року по 07.12.2015 року, з 15.12.2015 року по 22.02.2018 року, з 23.02.2018 року по 17.06.2019 року та з 18.10.2019 року по 31.01.2020 року, чим грубо порушив право позивача на належний рівень соціального забезпечення у зв`язку із втратою працездатності та досягнення пенсійного віку. Внаслідок чого, просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо не зарахування позивачу до пільгового страхового стажу періоди роботи в Україні з 30.07.1980 року по 28.04.1981 року в Калуській міжгосподарській будівельній організації, з 03.02.1992 року по 09.03.1993 року в Центральній районній лікарні та в районах Крайньої Півночі з 22.09.2007 року по 16.09.2008 року, з 02.12.2008 року по 07.12.2015 року, з 15.12.2015 року по 22.02.2018 року в ООО Новоуренгойское УБР, з 23.02.2018 року по 17.06.2019 року в ООО Трансмил та з 18.10.2019 року по 31.01.2020 року в ООО Интеллеїсп Дриллинг Сервисиз; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок та виплату пенсії з урахуванням періодів роботи в Україні з 30.07.1980 року по 28.04.1981 року в Калуській міжгосподарській будівельній організації, з 03.02.1992 року по 09.03.1993 року в Центральній районній лікарні та в районах Крайньої Півночі з 22.09.2007 року по 16.09.2008 року, з 02.12.2008 року по 07.12.2015 року, з 15.12.2015 року по 22.02.2018 року в ООО Новоуренгойское УБР, з 23.02.2018 року по 17.06.2019 року в ООО Трансмил та з 18.10.2019 року по 31.01.2020 року в ООО Интеллеїсп Дриллинг Сервисиз із розрахунку один рік за один рік і шість місяців, починаючи з 20.03.2020 року.
По справі здійснювався ряд наступних процесуальних дій.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків, які позивач у строк встановлений судом усунув (а.с.86-87).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.09.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.92-93).
Згідно наказу №12-ОС від 11.01.2022, відповідно до підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.
Згідно з витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 11.01.2022, на підставі статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України, справу №300/5035/21 передано на розгляд судді Панікару І.В.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.01.2022 року прийнято до провадження та призначити судовий розгляд справи №300/5035/21 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 263 КАС України. Розгляд адміністративної справи №300/5035/21 розпочато спочатку (а.с.112-113).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 10.11.2021 року, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечила. Вказала, що позивач отримував пенсію по інвалідності ІІІ групи, яка виплачена по 28.02.2020 року. Надалі, позивач 20.03.2020 року, 27.10.2020 року, 23.02.2021 року та 18.05.2021 року звертався до Головного управління із заявами про призначення пенсії за віком. Рішенням Головного управління від 04.03.2021 року № 449 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії, у зв`язку з недостатністю страхового стажу роботи в районах Крайньої Півночі для її призначення. Зазначено, що страховий стаж позивача становить 30 років, з них 10 років 9 місяців робота в районах Крайньої Півночі. Вказано на те, що згідно запису в трудовій книжці позивача № 1, 2 встановлено, що даний запис у трудовій книжці за період з 30.07.1980 року по 28.04.1981 року не містить підпису уповноваженої особи після запису про звільнення. Щодо запису у трудовій книжці ОСОБА_1 за № 15,16 за період з 03.02.1992 року по 09.03.1993 року зазначено, що у записах трудової книжки відсутні номер і дата наказу про прийняття на роботу. Водночас, позивачем будь-яких підтверджуючих документів за період роботи з 30.07.1980 року по 28.04.1981 року та з 03.02.1992 року по 09.03.1993 року ні управлінню, ні суду не надано. Окрім того, періоди роботи позивача в районах Крайньої Півночі з 22.09.2007 року по 16.09.2008 року, з 02.12.2008 року по 07.12.2015 року, з 15.12.2015 року по 22.02.2018 року, з 23.02.2018 року по 17.06.2019 року, з 18.10.2019 року по 31.01.2020 року не зараховані до страхового стажу роботи позивача, оскільки відсутні дані про сплату страхових внесків до Пенсійного Фонду Російської Федерації. Внаслідок чого, представник відповідача вважає безпідставною позовну вимогу позивача про зарахування до стажу, що дає право на призначення пенсії роботи на території Російської Федерації (райони Крайньої Півночі та прирівняні до них райони) за періоди з 22.09.2007 року по 16.09.2008 року, з 02.12.2008 року по 07.12.2015 року, з 15.12.2015 року по 22.02.2018 року, з 23.02.2018 року по 17.06.2019 року, з 18.10.2019 року по 31.01.2020 року (а.с.97-106).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неодноразово звертався до сервісного центру Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.13-17).
Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо не зараховання до стажу позивача вищевказані періоди роботи, ОСОБА_1 звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із положеннями статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 63 років та за наявності страхового стажу з 01.01.2021 по 31.12.2021 від 18 до 28 років.
Відповідно до положень частин 2, 4 статті 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до 01.01.2004 року - на підставі документів та порядку, визначеному законодавством, що діяло раніше. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 56 Закону України Про пенсійне забезпечення визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Згідно статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
На виконання зазначеної норми Закону, постановою Кабінету міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній.
У пунктах 1 та 2 Порядку зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до п.3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Пунктом 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року №110 (надалі Інструкція № 58), встановлено, що до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.3. Інструкції № 58).
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993". Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (пункт 2.4 Інструкції № 58).
Пунктом 2.14 Інструкція № 58 встановлено, що у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 трудової книжки Відомості про роботу пишеться: прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у Класифікаторі професій.
Відповідно до пункту 2.15 Інструкції № 58, якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа переіменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.
Пунктом 4.1 Інструкції передбачено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що в трудовій книжці ОСОБА_1 наявний запис про роботу в Калуській міжгосподарській будівельній організації, згідно якого останній 30.07.1980 року був прийнятий на посаду електромонтажника третього розряду, а 28.04.1981 року - звільнений із займаної посади у зв`язку із військовою службою, в період з 03.02.1992 року по 09.03.1993 року позивач працював на посаді водія в Центральній районній аптеці № 88 м. Калуша (а.с.24).
Посилання відповідача на відсутність підпису уповноваженої особи після запису про звільнення з роботи 28.04.1981 року та на відсутність в трудовій книжці позивача номера і дати наказу про прийняття на роботу 03.02.1992 року, що не дає законних підстав відповідачу зарахувати до стажу ОСОБА_1 вищевказані періоди роботи, суд відхиляє з огляду на наступне.
Суд звертає увагу, що на час внесення записів до трудової книжки діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 №252 зі змінами, внесеними постановою Державного комітету СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 №412.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 Про трудові книжки робітників та службовців та даною Інструкцією.
Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню (пункт 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 Про трудові книжки робітників та службовців).
Пунктом 13 вказаної постанови передбачено, що при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу, згідно пункту 18 вказаної Постанови несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
Аналогічні норми встановлені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993, відповідно до пункту 1 якого, як вже зазначено судом, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Як вже зазначено судом, відповідно до п.18 постанови Ради міністрів СРСР від 06 вересня 1973 року №656 Про трудові книжки робочих та службовців відповідальність за організацію робіт по веденню, обліку, зберіганню та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням керівника підприємства, установи, організації).
Аналогічний припис міститься в пункті 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 Про трудові книжки працівників - відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.
Враховуючи наведене, суд дійшов до переконання, що відповідачем протиправно не зараховано до загального страхового стажу позивача період його роботи з 30.07.1980 року по 28.04.1981 року та з 03.02.1992 року по 09.03.1993 року.
Щодо зарахування вказані періоди роботи до пільгового стажу позивача, суд зазначає наступне.
До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.
Суд зазначає, що в період роботи позивача з 30.07.1980 року по 28.04.1981 року чинним був Список № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, підрозділом І розділу ХХХІІ у відповідності до постанови РМ СРСР № 1173 від 22.08.1956 року, відповідно до якого посада електромонтажника - відсутня.
Окрім того, суд зазначає, що в період з 03.02.1992 року по 09.03.1993 року чинним був Список № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, підрозділом І розділу ХХХІІІ у відповідності до постанови Кабінету Міністрів СРСР № 10 від 26.01.1991 року, відповідно до якого посада водія відсутня.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що вказані періоди роботи не зараховуються до пільгового стажу, оскільки позивач не працював за професією, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Щодо зарахування до пільгового стажу періодів роботи у районах Крайньої Півночі: з 22.09.2007 року по 16.09.2008 року, з 02.12.2008 року по 07.12.2015 року, з 15.12.2015 року по 22.02.2018 року в ООО Новоуренгойское УБР, з 23.02.2018 року по 17.06.2019 року в ООО Трансмил та з 18.10.2019 року по 31.01.2020 року в ООО Интеллект Дриллинг Сервисиз, суд зазначає наступне.
Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 , позивач 22.09.2007 року прийнятий на роботу вахтовим методом в ООО Новоуренгойское УБР, звідки 16.09.2008 року був звільнений, також в період з 02.12.2008 року по 07.12.2015 року та з 15.12.2015 року по 22.02.2018 року позивач працював в ООО Новоуренгойское УБР, в період з 23.02.2018 року по 17.06.2019 року ОСОБА_1 працював в ООО Трансмил та з 18.10.2019 року по 12.10.2020 року позивач працював в ООО Интеллект Дриллинг Сервисиз (а.с. 23-66).
З огляду на те, що ОСОБА_1 в спірні періоди працював на підприємствах, які знаходяться на території Російської Федерації, то питання щодо можливості зарахування таких періодів роботи до страхового стажу необхідно розглядати відповідно до положень Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 (далі - Угода).
Статтями 2, 3 цієї Угоди встановлено, що трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами.
Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтва та інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.
Водночас, за приписами статті 7 Угоди, питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 та двосторонніми угодами в цій галузі (далі - Угода СНД), згідно із статтею 1 якої, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством країни, на території якого вони проживають.
Отже, із змісту наведених норм встановлено, що пенсія призначається за нормами законодавства країни, де проживає особа, а стаж, набутий на території однієї із зазначених в Угоді держав, зараховується у разі, якщо такий стаж взаємно визначений Сторонами.
Це означає, що у випадку виникнення спору у таких питаннях, суду необхідно перевірити умови, за яких такий стаж підлягає зарахуванню відповідно до законодавства країни, де особа його набула.
Натомість, як встановлено зі змісту відзиву на позовну заяву, відповідач в обґрунтування правомірності неврахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи у районах Крайньої Півночі: з 22.09.2007 року по 16.09.2008 року, з 02.12.2008 року по 07.12.2015 року, з 15.12.2015 року по 22.02.2018 року в ООО Новоуренгойское УБР, з 23.02.2018 року по 17.06.2019 року в ООО Трансмил та з 18.10.2019 року по 31.01.2020 року в ООО Интеллект Дриллинг Сервисиз вказує на підставу такого неврахування відсутність документів про сплату роботодавцем страхових внесків за вказані періоди.
Згідно пункту 2.3 статті 11 Федерального Закону Російської Федерації «Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі загальнообов`язкового пенсійного страхування (в редакції до 2012 року), страхувальник подає по кожній застрахованій особі, (включаючи осіб , які уклали договори цивільно-правового характеру, про винагороди за якими відповідно до законодавства Російської Федерації про податки і збори нараховуються страхові внески) відомості про суму заробітку (доходу) на який нараховувалися страхові внески на обов`язкове пенсійне страхування.
Суд зазначає, що в матеріалах адміністративної справи містяться довідки про заробітну плату позивача за вищевказані періоди роботи у районах Крайньої Півночі, а саме: за № 142 від 15.04.2014 року, за 574 від 17.04.2019 року, за № 1154 від18.12.2019 року, за № 52 від 11.07.2018 року, виданих в ООО Новоуренгойское УБР; за № 221 від 18.04.2019 року, за №№ 244-247 від 18.02.2020 року, виданих ООО Трансмил; за 1160 від 18.12.2019 року та за № 247 від 18.02.2020 року, виданих ООО Интеллект Дриллинг Сервисиз (а.с.67-78).
Суд дослідивши зміст вищевказаних довідок встановив, що ООО Новоуренгойское УБР за період роботи позивача з 2007 року по 2011 рік організацією не нараховувався та не виплачувався страховий внесок в Федеральний бюджет у зв`язку із статусом робітника, а за період з 2012 року по 2014 рік та за період липень жовтень 2019 року зі всіх сум, нарахованих ОСОБА_1 , організацією нараховувався та виплачувався страховий внесок в Федеральний бюджет згідно законодавства Російської Федерації. Також, ООО Трансмил за період січень червень 2019 року нараховувався та виплачувався страховий внесок в Федеральний бюджет згідно законодавства Російської Федерації, окрім того, ООО Интеллект Дриллинг Сервисиз за період жовтень 2019 року січень 2020 року нараховувався та виплачувався страховий внесок в Федеральний бюджет згідно законодавства Російської Федерації (а.с.67,70-73).
Частиною першою статті 56 Закону № 1788-XII встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Положеннями пункту а частини третьої вказаної Статті Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів за умови сплати страхових внесків.
Статтею 66 Закону № 1788 передбачено, що до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування" нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).
Відповідно до статті 1 Закону № 1058 страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 року № 2464-IV (далі - Закон № 2464) встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно з статтею 26 Закону № 2464 посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.
Таким чином, обов`язок щодо сплати єдиного внеску покладено саме на підприємство, як роботодавця, який здійснив нарахування внеску та утримання його із заробітної плати позивача.
При цьому, невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України не може позбавити позивача соціальної захищеності та страхового стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина (страхувальником), сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків.
Окрім того, відповідно до абзацу 1 ст. 40 Закону Україну «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
Згідно статті 7 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників - мігрантів, встановлено, що оподаткування трудових доходів працівників сторонами працевлаштування здійснюється в порядку і розмірах, встановлених законодавством сторони працевлаштування. Сторони не допускають подвійного оподаткування.
Окрім того, суд враховує, що до 01.01.2012 громадяни України, які мали статус тимчасово перебуваючих на території Російської Федерації не були застрахованими особами по обов`язковому пенсійному страхуванні. Таким чином, страхові внески на обов`язкове пенсійне страхування з виплат на користь позивача не нараховувалися, у зв`язку із відсутністю такої вимоги в законодавстві Російської Федерації.
З вищенаведених підстав, посилання відповідача на відсутність внесків та на правомірність незарахування періоду роботи позивача з 22.09.2007 року по 16.09.2008 року, з 02.12.2008 року по 31.12.2014 рік в ООО Новоуренгойское УБР, з 01.01.2019 року по 17.06.2019 року в ООО Трансмил, з 01.07.2019 року по 31.10.2019 року в ООО Новоуренгойское УБР та з 18.10.2019 року по 31.01.2020 року в ООО Интеллект Дриллинг Сервисиз, є безпідставними.
Щодо незарахування періодів роботи у районах Крайньої Півночі із розрахунку один рік за один рік і шість місяців з 22.09.2007 року по 16.09.2008 року, з 02.12.2008 року по 07.12.2015 року, з 15.12.2015 року по 22.02.2018 року, з 23.02.2018 року по 17.06.2019 року та з 18.10.2019 року по 31.01.2020 року, суд зазначає наступне.
За правилами абзаців першого та другого пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року. Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року", "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року № 1908-VІІ "Про розширення пільг на осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і у місцевостях, що прирівнюються до районів Крайньої Півночі" (далі - Указ від 26 вересня 1967 року).
Указом від 10 лютого 1960 року передбачено надання всім робітникам і службовцям державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій таких пільг: виплату надбавок до заробітної плати, надання додаткових відпусток, можливість об`єднання відпусток, але не більш як за три роки, виплату різниці між розміром допомоги по соціальному страхуванню і фактичним заробітком (включаючи надбавки) у разі тимчасової втрати працездатності (статті 1-4).
Статтею 5 цього Указу встановлено надання додаткових пільг, зокрема, зарахування одного року роботи у вказаних районах за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності працівникам, які переводились, направлялись або запрошувались на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей країни, за умови укладення ними трудових договорів про роботу в цих районах строком на п`ять років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки.
Аналогічні умови щодо застосування пільг, передбачених статтею 5 Указу від 10 лютого 1960 року, передбачені й Інструкцією про порядок надання пільг особам, які працюють у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженою постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати та Президії ВЦРПС від 16 грудня 1967 року № 530/П-28.
Згідно пункту 5.9 "Основних положень про вахтовий метод організації робіт", затверджених постановою Державного комітету СРСР з праці і соціальних питань, Секретаріату ВЦРПС та Міністерства охорони здоров`я СРСР від 31.12.1987 №794/33-82 встановлено, що працівникам підприємств та організацій, які виїжджають для виконання робіт вахтовим методом у райони Крайньої Півночі або в прирівняні до них місцевості з інших районів держави, надаються пільги, передбачені статтями 1-4 Указу від 10 лютого 1960 року, з врахуванням змін та доповнень, внесених статтями 1 та 2 Указу від 26 вересня 1967 року.
Пільги, передбачені статтею 5 Указу від 10 лютого 1960 року, в тому числі зарахування одного року роботи у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності, не поширюються на працівників, що працювали вахтовим методом.
Верховний Суд України при тлумаченні вище згаданих норм у постанові від 27 жовтня 2015 року (справа №21-3324а15) прийшов до висновку, що на працівників, які працювали вахтовим методом в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, поширюються пільги, передбачені статтями 1-4 Указу від 10 лютого 1960 року, а додаткові пільги, передбачені статтею 5, зокрема зарахування одного року роботи у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком, не поширюються.
Аналогічна правова позиція також викладена в рішенні Вищого адміністративного суду України від 09.11.2016 по справі К/800/6592/16.
Підсумовуючи вищевикладене, зважаючи на вахтово-експедиційний метод роботи позивача, що підтверджується трудовою книжкою ОСОБА_1 , пільги щодо зарахування одного року роботи у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності, не поширюються.
Окрім цього, суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено врахування періоду стажу роботи в пільговому обчисленні після 1991 року.
За змістом статті 3 Тимчасової угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, які прирівняні до даних районі, в галузі пенсійного забезпечення від 19 січня 1993 року при призначенні пенсії у відповідності із статтею 1 цієї Тимчасової Угоди на території України, компетентні органи Російської Федерації відшкодують витрати на виплату цієї пенсії у тій її частині, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, починаючи з 1 січня 1991 року. У цьому випадку частина пенсії, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, обчислюються за нормами законодавства Російської Федерації. Порядок відшкодування витрат на виплату зазначених вище пенсій регулюються спеціальною Угодою між компетентними органами Сторін. Відшкодування витрат у відповідності із пунктом 1 цієї статті здійснюється до виникнення права на пенсійне забезпечення згідно законодавства України (з врахуванням Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року).
Тобто, вказана Тимчасова угода надає громадянам Сторін цієї угоди право на достроковий вихід на пенсію по старості (за віком) за вказаних у статті 1 угоди умов, а також визначає порядок реалізації цього права.
Проте, ні в зазначеній Тимчасовій угоді від 15 січня 1993 року, ні в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, ні в Угоді між Урядом України і Урядом Російської Федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14.01.1993 не передбачено пільг при обчисленні стажу роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Отже, відсутні підстави для зарахування в пільговому обчисленні і стажу роботи позивача в районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них місцевостях з 1 січня 1991 року, внаслідок чого, позов в частині зарахування в пільговому обчисленні стажу роботи позивача з 22.09.2007 року по 16.09.2008 року, з 02.12.2008 року по 07.12.2015 року, з 15.12.2015 року по 22.02.2018 року, з 23.02.2018 року по 17.06.2019 року та з 18.10.2019 року по 31.01.2020 року не підлягає до задоволення.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі №676/7065/14-а.
Що стосується позовної вимоги в частині здійснення перерахунку та виплати пенсії з урахуванням періодів роботи в Україні з 30.07.1980 року по 28.04.1981, з 03.02.1992 року по 09.03.1993 року та в районах Крайньої Півночі з 22.09.2007 року по 16.09.2008 року, з 02.12.2008 року по 07.12.2015 року, з 15.12.2015 року по 22.02.2018 року, з 23.02.2018 року по 17.06.2019 року та з 18.10.2019 року по 31.01.2020 року із розрахунку 1 рік і шість місяців, суд зазначає наступне.
З огляду на зміст рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області за № 449 від 04.03.2021 року, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до ЗУ Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з тих мотивів, що страховий стаж позивача є не достатнім для призначення пенсії. Питання щодо її признання ще не вирішено, відтак, спору між позивачем та відповідачем щодо перерахунку та виплати пенсії, на час звернення ОСОБА_1 у цій справі до суду не існувало, отже, вказана вимога є передчасною.
Суд зазначає, що судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, внаслідок чого, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів в повному об`ємі правомірності своїх дій.
Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про необхідність часткового задоволення заявлених позовних вимог.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, позивач, згідно із квитанцією від 12.09.2021 року підтвердив сплату судового збору на суму 908,00 гривень, за подання даного адміністративного позову, суд робить висновок про стягнення, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області сплачений судовий збір в розмірі 454 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення задоволити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо не зарахування до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 30.07.1980 року по 28.04.1981 року в Калуській міжгосподарській будівельній організації та з 03.02.1992 по 09.03.1993 року в Центральній районній лікарні, з 22.09.2007 року по 16.09.2008 року, з 02.12.2008 року по 31.12.2014 рік в ООО Новоуренгойское УБР, з 01.01.2019 року по 17.06.2019 року в ООО Трансмил, з 01.07.2019 року по 31.10.2019 року в ООО Новоуренгойское УБР та з 18.10.2019 року по 31.01.2020 року в ООО Интеллект Дриллинг Сервисиз.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається через Івано-Франківський окружний адміністративний суд або безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач:

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ).

Суддя /підпис/ Панікар І.В.