Справа № 1740/2072/18
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 1740/2072/18 пров. № 857/4244/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Хобор Р.Б., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судових засідань Смолинця А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року у справі за її позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Акціонерне товариство «ПРАВЕКС БАНК» про визнання протиправним і скасування податкових повідомлень-рішень,

суддя у І інстанції Дорошенко Н.О.,

час ухвалення рішення 15 год 38 хв,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 07 березня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

31 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення (далі - ППР) Головного управління ДФС у Рівненській області (далі - ГУ ДФС) від 01 березня 2018 року :

№ , яким їй збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) на 71920,50 грн, з яких 57536,40 грн за основним платежем та 14384,10 грн за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ про збільшення позивачці суми грошового зобов`язання з військового збору (далі - ВЗ) на 5993,38 грн, з яких 4794,70 грн за основним платежем та 1198,68 грн за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ про застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 170 грн з ПДФО за неподання податкової декларації за 2016 рік;

№ про застосування штрафу у розмірі 510 грн за ненадання платником податків оригіналів документів.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 у справі № 1740/2072/18 позов було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано ППР ГУ ДФС від 01 березня 2018 № . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що контролюючим органом правомірно визначено позивачці грошове зобов`язання з ПДФО на суму доходу, отриманого у вигляді основної суми боргу (кредиту), прощеного (анульованого) кредитором Акціонерним товариством «ПРАВЕКС БАНК» (далі - Банк) за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, із застосуванням штрафної санкції у розмірі 25 % від суми визначеного податкового зобов`язання, а отже ППР ГУ ДФС від 01 березня 2018 року № та відповідно ППР ГУ ДФС від 01 березня 2018 року № щодо зобов`язання із ВЗ є правомірними.

Окрім того, у зв`язку з неподанням позивачкою податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік після укладення з банком договору про прощення (анулювання) боргу, відповідачем правомірно застосовано до ОСОБА_1 штрафну санкцію у сумі 170 грн і підстави для скасування ППР від 01 березня 2018 року № відсутні.

Разом із тим, суд вважав необґрунтованим застосування до позивачки штрафу в сумі 510 грн, оскільки чинним податковим законодавством установлено порядок обліку доходів і витрат та ведення книги обліку доходів та витрат для платників податків - суб`єктів підприємницької діяльності, однак не установлено такого порядку для платників податків - фізичних осіб, доходи яких підлягають оподаткуванню безвідносно до здійснення підприємницької діяльності. Тому ППР ГУ ДФС від 01 березня 2018 № суд вважав неправомірним і скасував.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_1 , яка просила таке скасувати та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом не було враховано того, що внаслідок виникнення правовідносин між нею та Банком фактично не відбулось збільшення загального майнового стану чи приросту її активів у тій чи іншій формі, а тому відсутній об`єкт оподаткування в розумінні положень статті 14, пункту 163.1 статті 163, пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України (далі - ПК). Прощена частина боргу за рішенням кредитора не є отриманим доходом платника податку в розумінні ПК, який підлягає оподаткуванню.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року було зупинено провадження у справі № 1740/2072/18 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 569/11704/19., яке поновлено ухвалою того ж суду від 17 травня 2022 року.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, на ГУ ДФС у період з 09 січня 2018 року по 15 січня 2018 року було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та слати належних сум податків до бюджету платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 , за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року.

Результати перевірки оформлені актом від 22 січня 2018 року № 103/17-00-13-05/ НОМЕР_1 , у якому зафіксовано порушення позивачкою:

підпункту 16.1.3. пункту 16.1. статті 16, підпункту 49.18.4. пункту 49.18. статті 49, абзацу «в» пункту 176.1. статті 176, пункту 179.1. статті 179 ПК у результаті неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік;

абзацу «д» пункту 164.2. статті 164, пункту 167.1. статті 167, пункту 179.7. статті 179 ПК через неоподаткування доходу у сумі 319646,53 грн, отриманого у IV кварталі 2016 року, як додаткове благо, у вигляді основної суми боргу (кредиту), прощеної (анульованої) Банком, у результаті чого донараховано ПДФО за 2016 рік у сумі 57536,40 грн;

підпунктів 1.2., 1.3., 1.6. пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК через неоподаткування доходу в сумі 319 646,53 грн, отриманого у IV кварталі 2016 року, у результаті чого донараховано ВЗ за 2016 рік у сумі 4794,70 грн;

підпунктів 16.1.2., 16.1.3. пункту 16.1. статті 16, пунктів 44.1., 44.3. статті 44, абзацу «а» пункту 176.1. статті 176 ПК через відсутність ведення обліку доходів та витрат за 2016 рік, відсутність книги обліку доходів та витрат.

На підставі висновків, зазначених у наведеному акті перевірки, ГУ ДФС було прийнято оспорювані ОСОБА_1 у даній справі ППР від 01 березня 2018 року.

У ході адміністративного оскарження позивачкою цих ППР рішенням Державної фіскальної служби України від 05 червня 2018 року № 8030/0/99-99-11-02-01-14 вони були залишені без зміни, а скарга платника податків - без задоволення.

Не погодившись із висновками контролюючого органу, ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом, що розглядається.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 5 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

На переконання апеляційного суду, на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки обґрунтованості висновку контролюючого органу про необхідність включення позивачкою до оподаткованого доходу за 2016 рік суми, прощеної Банком під час виконання кредитного договору від 27 вересня 2007 року № 4926-004/07Р, укладеного із ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог підпункту 14.1.47. пункту 14.1. статті 14 ПК «додатковим благом» є кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Перелік «додаткових благ», які включаються до оподатковуваного доходу, є вичерпним і встановлений підпунктом 164.2.17. пункту 164.2. статті 164 ПК.

Зокрема, пунктом «д» підпункту 164.2.17. пункту 164.2. статті 164 ПК передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податків включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Згідно із пунктом 164.4 статті 164 ПК під час нарахування (отримання) доходів, отриманих у вигляді валютних цінностей або інших активів (вартість яких виражена в іноземній валюті або міжнародних розрахункових одиницях), такі доходи перераховуються у гривні за валютним курсом Національного банку України, що діє на момент нарахування (отримання) таких доходів.

Разом із тим, відповідно до приписів підпункту 165.1.55. пункту 165.1. статті 165 ПК до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються:

основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності у сумі, що не перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року;

сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Пунктом 161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

1.1. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

1.2. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

1.3. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

1.4. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

1.5. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

1.6. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

При цьому Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань» № 321-VIII від 09 квітня 2015 року передбачено, що підрозділ 1 розділу XX «Перехідні положення» доповнено пунктом 8, у відповідності з яким не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що з метою оподаткування доходи, отримані платником податку у вигляді основної суми боргу (кредиту), прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, та суми, прощеної (анульованої) кредитором у розмірі різниці, розрахованої відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ ПК, слід розглядати окремо.

Відповідно до матеріалів справи 27 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та Банком укладено кредитний договір № 4926-004/07Р, відповідно до умов якого Банк надає кредит в іноземній валюті на загальну суму 34500 доларів США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладення яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п.6.1.14 даного Договору. Кредит надається позивачці з 27 вересня 2007 року до 26 вересня 2032 року зі сплатою 11,3 відсотків річних.

22 грудня 2016 року Банк та ОСОБА_1 уклали договір про прощення частини боргу за кредитним договором № 4926-004/07Р від 27 вересня 2007 року, за умовами якого загальний розмір заборгованості за кредитним договором, який підлягає прощенню Банком, становить 16602,68 доларів США, що за курсом НБУ на дату укладення даного Договору в гривневому еквіваленті складає суму 438 798,31 грн, з яких 319 646,53 грн - частина основної суми боргу (кредиту); 119 151,78 грн - сума несплачених відсотків (п.5.1, 5.2 Договору).

З огляду на укладенням договору про прощення частини боргу за кредитним договором Банком на виконання підпункту 164.2.17. пункту 164.2. статті 164 ПК та наказу Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року № 4 «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма 1-ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку» у податковому розрахунку за формою 1-ДФ за IV квартал 2016 року по клієнту ОСОБА_1 за ознакою доходу « 126» відображено «дохід отриманий платником податку" від прощення (анулювання) заборгованості за кредитом (а саме, основної суми боргу (кредиту), як додаткове благо, без утримання ПДФО, про що письмово повідомлено контролюючий орган.

У подальшому ОСОБА_1 самостійно ПДФО із таких доходів не сплатила та не відобразила їх у річній податковій декларації, що було встановлено під час документальної позапланової перевірки ГУ ДФС.

Вказані обставини учасниками справи визнаються у повному обсязі.

При цьому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки за умовами укладеного 22 грудня 2016 року між Банком та ОСОБА_1 договору про прощення частини боргу за кредитним договором № 4926-004/07Р від 27 вересня 2007 року не було передбачено зміну валюти зобов`язання, то належних правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень пункту 8 підрозділу 1 розділу ХХ ПК немає.

Відтак, з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу у відповідності до вимог підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК із самостійним обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку боржником та відображенням такого доходу у річній податковій декларації.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що контролюючим органом правомірно визначено позивачу грошове зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб на суму доходу, отриманого у вигляді основної суми боргу (кредиту), прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, з застосуванням штрафної санкції в розмірі 25 % від суми визначеного податкового зобов`язання у ППР від 01 березня 2018 року № .

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що внаслідок виникнення правовідносин між нею та Банком фактично не відбулось збільшення загального майнового стану чи приросту її активів у тій чи іншій формі, а отже відсутній об`єкт оподаткування ПДФО у розумінні положень статті 14, пункту 163.1 статті 163, пункту 164.1 статті 164 ПК, на переконання апеляційного суду, зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не ґрунтуються на діючих нормах права.

Одночасно апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що отримання позивачкою доходу у вигляді додаткового блага надавало контролюючому органу належні правові підстави для визначення відповідного грошового зобов`язання із ВЗ у ППР від 01 березня 2018 року № , а також застосування штрафних санкцій за неподання декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік у ППР від 01 березня 2018 року № .

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року у справі № 1740/2072/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. Б. Хобор
Л. П. Іщук
Постанова у повному обсязі складена 01 червня 2022 року.