Справа № 520/28517/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

23.02.2022 р. справа №520/28517/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом

ОСОБА_1
до Головного управління ДПС у Харківській області
проскасування рішення ГУ ДПС у Харківській області №29618/20-40-24-08-10, -

встановив:

Матеріали позову були отримані судом 29.12.2021р. Позов був прийнятий до розгляду 14.01.2022р. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 14.02.2022р.

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, платник), у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу скасування правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень у формі рішення ГУ ДПС у Харківській області від 14.12.2021р. №29618/20-40-24-08-10.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що оскаржене рішення було прийнято органом публічної адміністрації за відсутності події несвоєчасної оплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідач, Головне управління Державної податкової служби України у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі за текстом - владний суб`єкт, контролюючий орган, ГУ, адміністративний орган, Управління, орган публічної адміністрації), із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що оскільки за відомостями інтегрованої картки заявника (інформаційно-телекомунікаційної системи) як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом - ЄСВ) протягом 01.10.2013р.-19.07.2020р. допускав випадки несвоєчасної оплати ЄСВ, то вчинене управлінське волевиявлення з приводу застосування штрафу та обчислення пені є юридично правильним та фактично вірним.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації суб`єктів господарювання, набув правового статусу фізичної особи - підприємця, знаходиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, громадських утворень під ідентифікаційним кодом - , є платником внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у якості самозайнятої особи - підприємця.

За твердженнями відповідача - органу публічної адміністрації з 27.03.2006р. і по теперішній час заявник здійснює оподаткування фінансових результатів власної господарської діяльності за правилами спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності.

Окрім того, за твердженнями відповідача - органу публічної адміністрації станом на 31.12.2012р. недоїмка заявника по оплаті ЄСВ складала 576,64грн.; за 2013р. підлягало оплаті 2.444,03грн. ЄСВ, але було оплачено 2.300,00грн.; за 2014р. підлягало оплаті 5.071,80грн. ЄСВ, але було оплачено 1.250,00грн.; за 2015р. підлягало оплаті 5.293,88грн. ЄСВ, але було оплачено 0,00грн.; за 2016р. підлягало оплаті 3.797,64грн. ЄСВ, але було оплачено 0,00грн.; за 2017р. підлягало оплаті 8.448,00грн. ЄСВ, але було оплачено 17.351,00грн.; за 2018р. підлягало оплаті 9.828,72грн. ЄСВ, але було оплачено 7.900,00грн.; за 2019р. підлягало оплаті 11.016,72грн. ЄСВ, але було оплачено 12.500,00грн.; за 2020р. підлягало оплаті 9.595,30грн. ЄСВ, але було оплачено 10.885,00грн.

Будь-яких документів на підтвердження обставин оплати ЄСВ заявником до позову не долучено, у ході розгляду справи до суду не подано.

Відтак, суд не має об`єктивних даних для сумнівів у достовірності проведених контролюючим органом облікових операцій за карткою заявника як платника ЄСВ (КОР картка особового рахунку; ІКП інтегрована картка платника; ІТС інформаційно-телекомунікаційна система).

14.12.2021р. органом публічної адміністрації без попереднього проведення заходу контролю та без попереднього складання акту перевірки, а виключно на підставі відомостей Інформаційної картки платника з Єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (ІКП/ІТС) відносно заявника було видано правовий акт індивідуальної дії у формі рішення №29618/20-40-24-08-10 від 14.12.2021р., яким до заявника було застосовано 434,44грн. штрафу, було застосовано 7.930,59грн. штрафу, було нараховано 17.242,62грн. пені.

Стверджуючи про невідповідність закону означеного управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті без призначення усного слухання справи (позаяк обставини правовідносин з приводу оплати ЄСВ носять виключно характер документальної фіксації, тобто відповідні факти мають бути підтверджені виключно письмовими доказами), суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Процедури справляння єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (у тому числі підстави та момент виникнення публічного обов`язку з проведення грошових платежів на оплату ЄСВ, алгоритм обчислення розміру платежів, строк виконання публічного обов`язку тощо), заходи державного примусу (у тому числі склади правопорушень у сфері справляння ЄСВ та міри юридичної відповідальності тощо) та механізми реалізації заходів впливу і заходів стягнення визначені нормами Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ "Про збір та облік єдиною внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі за текстом - Закон України №2464-VІ) і деталізовані приписами Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (затверджена наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015р., зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.05.2015р. за №508/26953; далі за текстом - Інструкція № 449).

Так, у силу ч.2 ст.2 Закону України №2464-VІ виключно нормами Закону України №2464-VІ визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

За застереженням ч.1 ст.2 Закону №2464-VI дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Норми Податкового кодексу України поширюються на спірні відносини в частині процедури реалізації владної компетенції контролюючого органу (тобто проведення заходів контролю), визначення податкової адреси боржника та порядку сповіщення платника про рішення контролюючого органу, так і положеннями Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в частині набуття громадянином правового статусу фізичної особи - підприємця.

Відтак, доводи з цього питання про протилежне слід визнати юридично неспроможними.

При цьому, суд зважає, що норми Закону №2464-VI відносно випадку, котрий є предметом розгляду у даній справі, не містять неузгодженостей або суперечностей, котрі б об`єктивно вимагали застосування правил розв`язання колізій.

За наведеними у ст.1 Закону №2464-VI визначеннями: мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (п.5 ч.1 ст.1); недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом (п.6 ч.1 ст.1).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI платниками ЄСВ є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, обов`язки яких виникають за ч.4 ст.5 Закону №2464-VI з дня державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

Згідно з п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464-VI платник ЄСВ зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.

При цьому, за спеціальним правилом ч.4 ст.6 Закону №2464-VI у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Пунктом 2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI передбачено, що для платників ЄСВ, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування нараховується - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Звідси слідує, що для фізичних осіб підприємців законом запроваджено спеціальне правило, за яким обов`язок з оплати ЄСВ виникає безвідносно до реального провадження господарської діяльності та отримання позитивного фінансового результату у вигляді доходу і складає арифметичний еквівалент розміру мінімального страхового внеску (тобто грошову суму у розмірі 22% мінімальної заробітної плати).

Пунктом 3 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI визначено, що для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування нараховується - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, і для фізичних осіб підприємців (які обрали спрощену систему оподаткування) законом також запроваджено ідентичне спеціальне правило, за яким обов`язок з оплати ЄСВ виникає безвідносно до реального провадження господарської діяльності та отримання позитивного фінансового результату у вигляді доходу і складає арифметичний еквівалент розміру мінімального страхового внеску (тобто грошову суму у розмірі 22% мінімальної заробітної плати).

Відповідно до ч.5 ст.8 Закону №2464-VI ЄСВ для платників ЄСВ, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Згідно з ч.8 ст.9 Закону №2464-VI платники ЄСВ, зазначені у пунктах 4, 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

У розумінні ст.1 Закону №2464-VI несплачені у визначений законом строк суми ЄСВ набувають правового статусу недоїмки з ЄСВ.

При цьому, за спеціальним застереженням ч.6 ст.25 Закону №2464-VI за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Звідси слідує, що законом запроваджено імперативне веління, у силу якого поза волею платника ЄСВ - боржника та попри визначену ним юридичну долю власного майна у вигляді грошових коштів, сплачені суми ЄСВ підлягають першочерговому зарахуванню в погашення тієї частині недоїмки з ЄСВ, що виникла раніше у часі.

Як то указано у ч.4 ст.25 Закону №2464-VI, податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України. Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Відповідно до ч.10 ст.25 Закону №2464-VI на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Згідно з п.2 ч.11 ст.25 Закону №2464-VI податковий орган за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) ЄСВ застосовує до платника ЄСВ штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Частиною 14 ст.25 Закону №2464-VI прямо обумовлено, що про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа податкового органу у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Але згідно з ч.15 ст.25 Закону №2464-VI суми штрафів та нарахованої пені, застосованих за порушення порядку та строків нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, стягуються в такому самому порядку, що і суми недоїмки із сплати єдиного внеску. Суми штрафів та нарахованої пені включаються до вимоги про сплату недоїмки, якщо їх застосування пов`язано з виникненням та сплатою недоїмки.

За правилом ч.13 ст.25 Закону №2464-VI нарахування пені, передбаченої цим Законом, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно. У разі оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату недоїмки нарахування пені зупиняється з дня подання скарги до податкового органу або позову до суду.

Пунктом 910 розділу VIII Закону №2464-VI визначено, що тимчасово звільняються від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, в частині сум, що підлягають нарахуванню, обчисленню та сплаті такими особами за періоди з 1 по 31 березня, з 1 по 30 квітня та з 1 по 31 травня 2020 року за себе. При цьому положення абзацу другого пункту 2 частини першої статті 7 цього Закону щодо таких періодів для таких осіб не застосовуються.

Відповідно до п.п.911.1 розділу VIII Закону №2464-VI тимчасово штрафні санкції, визначені частиною одинадцятою статті 25 цього Закону, не застосовуються за такі порушення, вчинені у період з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), як несвоєчасна сплата (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Згідно з п.п.911.2 розділу VIII Закону №2464-VI протягом періоду з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), платникам єдиного внеску не нараховується пеня, а нарахована пеня за ці періоди підлягає списанню.

Таким чином, у силу ч.13 ст.25 Закону №2464-VI пеня не нараховується за час, котрий припадає на період оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату недоїмки до податкового органу або позову до суду, а у силу п.п.9 11.2 розділу VIII Закону №2464-VI - протягом періоду з 01.03.2020р. по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

У силу приписів п.п.911.1 розділу VIII Закону №2464-VI штраф у порядку п.2 ч.11 ст.25 Закону №2464-VI (за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) ЄСВ) не застосовується протягом періоду з 01.03.2020р. по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. по справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Розв`язуючи спір, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

До того ж і у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст.77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у ході розгляду справи суб`єкт владних повноважень не подав доказів обчислення при винесенні оскарженого рішення штрафу та пені з урахуванням ч.6 ст.25 Закону №2464-VI, ч.13 ст.25 Закону №2464-VI, п.910 розділу VIII Закону №2464-VI, п.п.911.1 розділу VIII Закону №2464-VI, п.п.911.2 розділу VIII Закону №2464-VI.

Отже, у межах даної справи має місце випадок, коли приватною особою не доведено належного та своєчасного виконання у спірних правовідносинах обов`язку по оплаті ЄСВ і недостовірності відомостей ІКП та ІТС, а суб`єктом владних повноважень не доведено обґрунтованості власних розрахунків суми застосованого штрафу та обчисленої пені.

За таких обставин, оскільки оскаржений правовий акт індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень створює для заявника додатковий майновий тягар у спосіб запровадження нових платежів, то позов належить задовольнити, але на самостійно знайдених судом підставах невідповідності закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації, позаяк усі доводи заявника є юридично неспроможними.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував діючі механізми зясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; у достатньому поза розумним сумнівом обсязі виклав власні міркування та мотиви з приводу тлумачення змісту норм права, оцінки обставин спору та доводів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін на правильність вирішення спору по суті не впливає, а відтак, не підлягає детальній та окремій оцінці.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст. 139 КАС України та Закону України Про судовий збір. Так, заявником при зверненні до суду було сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 27.12.2021р.

Отже, співвідносно до обсягу задоволених вимог вказана сума підлягає присудженню на користь позивача за рахунок владного суб`єкта.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України від 14.12.2021р. №29618/20-40-24-08-10.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (ідентифікаційний код - 43983495; місцезнаходження - 61057, м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 46) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 , місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко