Справа № 520/28642/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків
31.05.2022 р. справа №520/28642/21
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом
ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Військова частина НОМЕР_1 (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
про1) визнання протиправними дій з приводу розрахунку розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2013-2016р. без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди; 2) зобов`язати здійснити перерахунок розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2013-2016р. з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди; 3) визнати протиправною бездіяльність з приводу ненарахування та невиплати грошової компенсації додаткової відпустки за 2012-2014роки як матері двох дітей віком до 15 років; 4) зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію додаткової відпустки за 2012-2014роки як матері двох дітей віком до 15 років; 5) визнання протиправною бездіяльності з приводу ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця за період 01.12.2015р.-04.05.2016р.; 6) зобов"язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення військовослужбовця за період 01.12.2015р.-04.05.2016р. , -
встановив:
Вимоги позову умотивовані тим, що орган публічної адміністрації створив штучні перешкоди у належній оплаті часу військової служби громадянина за рахунок неправильного обчислення індексації грошового забезпечення військовослужбовця, за рахунок неправильного обчислення грошової допомоги на оздоровлення, за рахунок невиплати грошової компенсації відпустки як матері двох дітей віком до 15 років.
Відповідач із поданим позовом не погодився, зазначивши, що управлінські волевиявлення з приводу обчислення і виплати усіх складових грошового забезпечення військовослужбовця у спірних правовідносинах були вчинені відповідно до закону.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У період часу 22.07.2002р.-29.04.2013р. заявник проходив військову службу на штатній військовій посаді у Військовій частині НОМЕР_1 , де і перебував на грошовому утриманні.
З 30.04.2013р. по 04.05.2016р. заявник проходив військову службу на штатній військовій посаді у Військовій частині НОМЕР_2 , місце служби заявника територіально розміщувалось в 530 пункті наведення авіації, який розташовувався на території Військової частини НОМЕР_3 . У цей період часу на грошовому утриманні заявник знаходився у Військовій частині НОМЕР_1 , але на підставі наказів командира Військової частини НОМЕР_2 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 04.05.2016р. №110 заявник був звільнений з посади радіотелеграфіста 530 пункту наведення авіації, але не у зв`язку із звільненням із військової служби (припиненням військової служби), а через призначення наказом Міністра оборони України від 29.04.2016р. №367 на посаду офіцерського складу - інженера навчального командного пункту кафедри тактики ракетних зенітних військ факультету ракетних зенітних військ Харківського університету Повітряних Сил.
Станом на 04.05.2016р. заявник щорічну чергову відпустку за 2016р. не використав, що підтверджено наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 04.05.2016р. №110.
Протягом періоду часу 01.01.2013р.-31.12.2015р. заявник отримував щомісячну додаткову грошову винагороду та грошову допомогу на оздоровлення, котра обчислювалась без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди.
Протягом 01.12.2015р.-04.05.2016р. заявник не отримував індексації грошового забезпечення військовослужбовця.
За твердженням органу публічної адміністрації - Військової частини НОМЕР_1 рапортів про надання відпустки як матері двох дітей віком до 15 років та документів про наявність двох дітей віком до 15 років заявник по команді на подавав.
Стверджуючи про невідповідність закону управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації з приводу повноти виплати винагороди за службу, заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті (позаяк вимоги заявника підпадають під режим правового захисту за ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України), суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю.
Відносини з реалізації цього права у контексті проходження військової служби унормовані, насамперед, приписами, Закону України від 25.03.1992р. № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі за текстом - Закон України №2232-XII).
Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України "Про державну службу", Кодексу законів про працю, Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної військової служби.
За визначенням ч.1 ст.2 Закону України №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 13 ст.6 Закону України №2232-XII передбачено, що військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули.
Отже, сторонами відносин з проходження людиною військової служби є Держава Україна в особі компетентної військової посадової особи та конкретний громадянин України, а тому зміна будь-якої компетентної військової посадової особи не тягне зміну сторони відносин - Держава Україна, котра залишається незмінною протягом усього часу проходження військової служби.
Звідси слідує, що переміщення громадянина - публічного військового службовця із військової посади в організаційно-штатній структурі одного субєкта права - учасника суспільних відносин (органу військового управління, військової частини, військової установи, військового закладу тощо) на штатну посаду іншого субєкта права - учасника суспільних відносин (органу військового управління, військової частини, військової установи, військового закладу тощо) у процесі безперервного проходження військової служби не означає припинення військової служби і не зумовлює виникнення обов`язку проведення повного розрахунку із військовослужбовцем за правилами ст.47 Кодексу законів про працю України.
Право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю гарантоване ст.43 Конституції України.
Рівень, склад та умови виплати військовослужбовцям грошового забезпечення визначені ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України №2011-ХІІ), а структура, розміри та механізми обчислення грошового забезпечення військовослужбовців з 01.01.2008р. були деталізовані приписами постанови КМУ від 07.11.2007р. №1294 та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджена наказом Міністерства оброни України від 11.06.2008р. №260, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14.07.2008р. за №638/15329; далі за текстом - Інструкція), а з 01.03.2018р. - приписами постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 і Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджений наказом Міністерства оброни України від 07.06.2018р. №260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018р. за №745/32197; далі за текстом - Порядок).
Вирішуючи спір за епізодом повноти обчислення, нарахування та виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця, суд зважає, що згідно з ч.3 ст.9 Закону України №2011-ХІІ грошове забезпечення військовослужбовця підлягає індексації відповідно до закону.
За визначенням ст.1 Закону України від 03.07.1991р. №1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ч.ч.1 і 6 ст.2 означеного закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру (зокрема і оплата праці та грошове забезпечення) у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Як указано у ч.1 ст.4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у редакції Закону України від 24.12.2015р. №911-VIII (набрав чинності з 01.01.2016р.), індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Попередня редакція означеного положення закону передбачала, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.
Згідно з ст.6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Згаданий Порядок був затверджений постановою КМУ від 17.07.2003р. №1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" (далі за текстом - Порядок №1078).
У період часу 17.07.2003р. - подія набрання чинності постановою КМУ від 13.06.2012р. №526 діяло правило події збільшення розміру мінімальної заробітної чи події зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів (що має місце у випадку підвищення винагороди за працю) як правової підстави для припинення раніше розпочатої процедури індексації наростаючим підсумком, так і правової підстави для початку нової процедури індексації з наступного календарного місяця.
У період часу 21.06.2012р. (подія набрання чинності постановою КМУ від 13.06.2012р. №526) - подія набрання чинності постановою КМУ від 09.12.2015р. №1013 діяло правило визначення базового календарного місяця для початку процедури індексації - календарний місяць прийняття найманого працівника на роботу.
У період часу 01.12.2015р. (подія набрання чинності постановою КМУ від 09.12.2015р. №1013) і до теперішнього часу діє уніфіковане правило визначення місяця початку процедури індексації - від наступного місяця, коли мала місце подія підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання.
При цьому, юридична конструкція "базового місяця" використовувалась законодавцем у положеннях Порядку №1078 у редакції постанови КМУ від 17.07.2003р. №1078, у положеннях Порядку №1078 у редакції постанови КМУ від 17.05.2006р. №690, у положеннях Порядку №1078 у редакції постанови КМУ від 12.03.2008р. №170, у положеннях Порядку №1078 у редакції постанови КМУ від 29.01.2014р. №36.
Між тим, вже у положеннях Порядку №1078 у редакції постанови КМУ від 09.12.2015р. №1013 відсутня будь-яка згадка законодавця про застосування величин "базового місяця".
З 01.01.2008р. умови грошового забезпечення військовослужбовців (тобто структура та складові елементи грошового забезпечення) були деталізовані приписами постанови КМУ від 07.11.2007р. №1294 (далі за текстом - Постанова КМУ №1294).
30.08.2017р. КМУ з цього ж самого питання було прийнято постанову №704, котра у початковій редакції п. 10 набирала чинності з 01.01.2018р. (далі за текстом - Постанова КМУ №704).
Відповідно до п.10 постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 у редакції постанови КМУ від 27.12.2017р. №1052 дата набрання чинності припадала на 01.01.2019р.
Згідно з п.3 Змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених п.6 постанови КМУ від 21.02.2018р. №103, п.10 постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 був викладений у новій редакції, яка передбачала набрання чинності з 01.03.2018р.
Отже, до 28.02.2018р. умови грошового забезпечення військовослужбовців були унормовані приписами постанови КМУ від 07.11.2007р. №1294, а з 01.03.2018р. почали регламентуватись приписами постанови КМУ від 30.08.2017р. №704.
Відтак, до настання календарної дати 01.03.2018р. жоден із діючих військовослужбовців не отримував грошового забезпечення за правилами постанови КМУ від 30.08.2017р. №704.
За змістом наведених норм Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку №1078 єдиною легітимною причиною не застосування до грошового забезпечення діючого військовослужбовця процедури індексації грошового доходу громадянина є неперевищення індексом інфляції визначеного законом арифметичного значення.
Частиною 5 ст.242 КАС України передбачено, що вибір і застосування норм права здійснюється судом із врахуванням висновків постанов Верховного Суду.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 26.01.2022р. у справі №400/1118/21 індекс споживчих цін січня 2008 року повинен використосуватись про процедурі обчислення індексації грошового забезпечення військовослужбовця до 28.02.2018р.
Тому позов за цим епізодом підлягає до задоволення, але виключно в частині обтяження органу публічної адміністрації обовязком провести нарахування та виплату коштів, адже обов`язок призначення цього платежу шляхом видання окремого письмового індивідуального наказу в цей час був покладений на Військову частину НОМЕР_2 .
Вирішуючи спір за епізодом повноти обчислення, нарахування та виплати військовослужбовцю грошової допомоги на оздоровлення, суд зважає, що відповідно до ст.45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.
Пунктом 1 ст.101 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Звідси слідує, що повна тривалість відпустки військовослужбовця складає мінімально 30 календарних днів.
При цьому, оскільки нормами спеціального закону не передбачено моменту набуття військовослужбовцем права на щорічну оплачувану відпустку повної мінімальної тривалості, то на спірні правовідносини у цій частині слід поширити дію загальних норм права, а саме: приписів Закону України від 15.11.1996р. № 504/96-ВР "Про відпустки" та приписів Кодексу законів про працю України.
Відповідно до ст.6 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Згідно з ст.10 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві.
Відповідно до ст.75 Кодексу законів про працю України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Згідно з ст.79 Кодексу законів про працю України щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
Розв`язуючи спір по суті, суд зауважує, що у спірних правовідносинах правила виплати грошового забезпечення військовослужбовцям були деталізовані приписами Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджена наказом Міністерства оброни України від 11.06.2008р. №260, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14.07.2008р. за №638/15329; далі за текстом - Інструкція).
Так, відповідно до відповідно до п.30.1 розділу XXX Інструкції особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з п.30.2 розділу XXX Інструкції грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року).
За правилом п.30.3 розділу XXX Інструкції розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Звідси слідує, що приводом для виплати допомоги на оздоровлення є: або рапорт військовослужбовця, або подія вибуття військовослужбовця у щорічну основну відпустку повної тривалості (у другу частину основної щорічної відпустки), а умовою проведення означеного платежу є набуття військовослужбовцем права на щорічну основну відпустку повної тривалості.
Змістом наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 04.05.2016р. №110 підтверджено, що протягом періоду часу 01.01.2016р.-04.05.2016р. заявник у щорічну відпустку не вибував.
Тому за цей період часу заявник не набув право на одержання грошової допомоги на оздоровлення.
З приєднаних до справи документів слідує, що у період часу 01.01.2013р.-31.12.2015р. заявник отримував щомісячну додаткову грошову винагороду і грошову допомогу на оздоровлення, розмір якої обчислювався без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди.
Суд змушений констатувати невідповідність закону такого управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації, позаяк виплата щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовця була запроваджена постановою КМУ від 22.09.2010р. №889.
За призначенням, правовою суттю, умовами виплати цей платіж входить до складу місячного грошового забезпечення військовослужбовця (що цілком корелюється із правовими висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021р. у справі №825/997/17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019р. у справі №522/2738/17, постанови Верховного Суду від 22.10.2019р. по справі №520/3505/19, постанови Верховного Суду від 16.05.2019р. по справі №826/11679/17).
Відтак, щомісячна додаткова грошова винагорода повинна братись до уваги під час обчислення розміру грошової допомоги на оздоровлення, право на яку набув військовослужбовець або за подією вибуття у чергову щорічну відпустку повної тривалості, або за подією подання окремого письмового рапорту.
У даному конкретному випадку орган публічної адміністрації фактично визнав право заявника на отримання грошової допомоги на оздоровлення за 2013-2015 роки, провів відповідні нарахування, здійснив відповідні виплати, але без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди.
Тому за цим епізодом позов належить до задоволення.
Вирішуючи спір за епізодом повноти обчислення, нарахування та виплати військовослужбовцю грошової компенсації невикористаної відпустки матері двох дітей віком до 15 років, суд зважає, що згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" до соціальних відпусток віднесені відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Згідно з ст.19 Закону України Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" та ст. 182-1 Кодексу законів про працю України жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.
За матеріалами справи заявник є матір`ю дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 та дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відтак, до 08.06.2014р. заявник мав правовий статус матері двох дітей віком до 15 років.
За викладеним у позові власним твердженням заявника фактичне продовження військової служби було розпочато у листопаді 2012р. після виходу із відпустки до догляду за дитиною до 3 років.
Оскільки заявник після 30.04.2013р. проходив військову службу на штатній військовій посаді у Військовій частині НОМЕР_2 і не подав до суду доказів звернення по команді із рапортом про призначення відпустки у порядку ст.19 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" або доказів визнання неправомірною відмови у призначенні відпустки у порядку ст.19 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки", то вимоги позову за цей проміжок часу задоволенню не підлягають.
Відсутність згаданих вище доказів за період проходження заявником служби на штатній посаді у Військовій частині НОМЕР_1 також є підставою для задоволення позову у цим епізодом.
Окрім того, суд бере до уваги, що за змістом ст.24 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" та ст.83 Кодексу законів про працю України звільнення з посади (тобто припинення відносин з проходження служби) не може бути ототожнено із переміщенням військовослужбовця на іншу штату військову посаду в іншому військовому формуванні у порядку ч.13 ст.6 Закону України №2232-XII.
Тому за цим епізодом позов до задоволення не підлягає.
Суд зауважує, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів на спростування вимог приватної особи та зазначення у процесуальних документах належних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення.
Втім, саме по собі викладене у процесуальних документах твердження приватної особи про неправомірність управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації або про існування певної обставини фактичної дійсності без подання належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів явно та очевидно не здатне зумовити визнання факту існування порушеного субєктивного права (ущемленого матеріального інтересу) як обєкту судового захисту.
У ході розгляду справи суб`єктом владних повноважень не наведено юридично спроможних аргументів та не подано доказів відповідності вимогам закону управлінського волевиявлення, реально вчиненого у спірних правовідносинах в частині обчислення індексації грошового забезпечення військовослужбовця та обчислення грошової допомоги на оздоровлення за 2013-2015 роки.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У даному конкретному випадку недоведеність правомірності вчиненого волевиявлення суб"єкта владних повноважень та визнання суб"єктом владних повноважень відповідності заявника усім визначеним законодавством критеріям для призначення спірного платежу у сукупності зумовлюють висновок про підтвердження матеріалами справи порушеного суб"єктивного права заявника на отримання належного розміру грошового забезпечення за складовими - індексація грошового забезпечення військовослужбовця та грошова допомога на оздоровлення за 2013-2015 роки.
Водночас із цим, за епізодом виплати грошової компенсації невикористаної відпустки у порядку ст.19 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" та за епізодом повноти виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2016р. слід визнати доведеним правомірність реально вчиненого управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації, що є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.
При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі мехамізми зясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.
Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення військовослужбовця за період 01.12.2015р.-04.05.2016р. із урахуванням наявності підстав, визначених Законом України від 03.07.1991р. №1282-ХІІ та затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078 Порядком проведення індексації грошових доходів населення і використанням значення індексу споживчих цін січня 2008 року.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 з приводу обчислення ОСОБА_1 розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2013-2015 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, зобов`язавши провести обчислення розміру призначеної грошової допомоги на оздоровлення за 2013-2015 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплати з урахуванням раніше проведених платежів.
Позов у решті вимог - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Суддя Сліденко А.В.