Справа № 308/17038/21
Суддя: Бенца К. К.
Дата ухвалення: 2022-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бенца К.К.,

при секретарі Курбатова Д.Л.

з участю :

представника відповідача - Радь О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород справу за правилами спрощеного позовного провадження за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ужгородського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із адміністративним позовом до Ужгородського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження.

Мотивуючи позовні вимоги вказує на те, що 04.07.2020 року Ужгородський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області ухвалив рішення № 1 про примусове повернення з України громадянина Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Позивач ввважає, що рішення ухвалене з порушенням ч.1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; рішення ухвалене без належної оцінки ризику в разі примусового повернення позивача.

В рішенні про примусове повернення з України відсутнє посиланння та будь який аналіз обставин , визначених ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Отже рішення на думку позивача ухвалене з порушенням вимог цієї норми закону.

Позивач зазначає, що на момент ухвалення рішення про примусове повернення існувала реальна загроза для нього в разі повернення до Афганістану. Відповідно до інформації МЗС України , в Афганістані спостерігається посилення терористичної активності та погіршення безпекової ситуації. Вказує на те, що факт наявності збройного конфлікту в Афганістані є загальновідомим та не потребує доказування , що визнав ВС України у справі № 820/2380/17.

Позивач зазначає, що в 2021 році ситуація в Афганістані різко погіршилася, що є загальновідомим фактом. В серпні 2021 року Агенство ООН у справах біженців закликало до мораторію на примусове повернення і видворення всіх осіб до Афганістану.

Позивач вважає, що відповідачем при постановленні оскаржуваного рішення інформація по країні походження позивача не розглядалася взагалі. Ніякої оцінки ризиків щодо позивача не проводилося і не могло проводитися, оскільки жодного джерела інформації по країні походження позивача в рішенні не досліджене. Таким чином вважає, що рішення постановлено без належної оцінки ризиків в разі примусвого повернення позивача.

З посиланням на викладене позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Ужгородського районного відділу Головного управління Держаної міграційної служби України в Закарпатській області № 1 від 04 липня 2020 року про примусове повернення з України громадянина Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Позивач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду. Представник позивача подав до суду заяву у якій просив розглянути справу без його участі та без участі позивача , позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача Ужгородського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області Радь О.І. в судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав та мотивів викладених у письмовому відзиві. Зазначив, що позивач приїхав в 2011 році в Україну. Працював в Одесі, далі приїхав у м. Київ, в подальшому переїхав в Закарпатську область. Було складено довідку про особу з його слів. Було встановлено, що особа перебуває на території України незаконно. Враховуючи тривале перебування без документів на право проживання на території України позивача 04.07.2020 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП. З метою забезпечення вимог законодавства України«Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» на підставі положень статті 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідачем 04.07.2020 року прийнято рішення про примусове повернення позивача.

Із письмового відзиву вбачається, що вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню. Вказує на те, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС. Згідно ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону. У ході проведення профілактичних заходів щодо нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері в Ужгородському районі працівниками Ужгородського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області виявлено відповідача без документів, що посвідчують особу.

Під час зясування законності перебування, позивач повідомив, що приїхав в Україну у 2011 році для роботи в Україні, щоб покращити свій достаток, 8 років проживав в Одесі, де працював вантажником на «ринку 7 км». В подальшому поїхав в м. Київ, а звідти в м. Ужгород. За порушення вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме встановленого факту проживання без документів на право проживання в Україні, позивача 04.07.2020 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП.

Відповідно до наданих пояснень позивача та дослідження всіх обставин справи, позивач до органів та підрозділів міграційної служби із заявою та документами необхідними для продовження законного терміну перебування на території України не звертався. Враховуючи вищенаведене та з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на підставі положень ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ГУ ДМС України в Закарпатській області 04 липня 2020 року прийнято рішення про примусове повернення з України позивача.

Вважає, що рішення Ужгородського районного відділу ГУДМС України в Закарпатській області від 04.07.2020 року про примусове повернення з України громадянина Афганістану ОСОБА_1 приймалось з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним, а вимоги позивача вважає незаконними та необґрунтованими. Просив відмовити у задоволенні позову.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

14.12.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження по справі №308/17038/21 та призначено справу до розгляду.

22.12.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву залишено без розгляду.

07.02.2022 року ухвалою Восьмого апеляційного Адміністративного суду витребувано з Ужгордоського міськрайного суду матеріали справи № 308/17038/21.

01.03.2022 року ухвалою Восьмого апеляційного Адміністративного суду відкрито апеляційне провадження.

01.03.2022 року ухвалою Восьмого апеляційного Адміністративного суду призначено справу до апеляційного розгляду у судовому засіданні.

10.03.2022 постановою Восьмого апеляційного Адміністративного суду Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду по суді.

22.04.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження по справі відмовлено.

У даній справі заходи забезпечення доказів та забезпечення позову судом не застосовувалися.

Провадження у справі ухвалою суду не зупинялося, а тому не було підстав для його поновлення.

Заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов наступного висновку.

Так, спір між сторонами виник з приводу правомірності ухвалення щодо позивача 04.07.2020 року Ужгородським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області рішення № 1 про примусове повернення з України громадянина Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Згідно ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 77 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Із матеріалів справи судом встановлено, що 04.07.2020 під час проведення оперативно-профілактичних заходів з виявлення нелегальних мігрантів працівниками Ужгородського районного відділу ГУДМС України в Закарпатській області було виявлено особу, який назвався громадянином Афганістану ОСОБА_1 .

У результаті проведеної перевірки відібраних пояснень у Відповідача було встановлено, що громадянин Афганістану ОСОБА_1 , порушив правила перебування іноземців в Україні проживав без документів на право проживання в Україні. Громадянин Афганістану ОСОБА_1 , пояснив, що прибув на територію України в 2011,2012 році для роботи в Україні, щоб покращити свій достаток, 8 років проживав в Одесі, де працював вантажником на «ринку 7 км». В подальшому 02.07.2020 поїхав в м. Київ, а звідти в м. Ужгород.

Ужгородським районним відділом ГУДМС України в Закарпатській області встановлено, що громадянин Афганістану ОСОБА_1 , на території України знаходиться незаконно, постійного зареєстрованого місця проживання та законного джерела існування не має.

Як встановлено судом 04.07.2020 року відносно громадянина Афганістану ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЗК 000348, за порушення ч.1 ст.203 КУпАП, що виразилось у порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду після закінчення терміну перебування в Україні стосовно громадянина Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого 04.07.2020 р. о 09:00 за адресою АДРЕСА_1 виявлено громадянина Афганістану ОСОБА_1 , який проживав на території України з порушенням правил перебування, а саме проживав на території України без документів на право проживання в Україні. Примірник протоколу отримано громадянином Афганістану ОСОБА_1 , що стверджується підписом останнього.

На підставі даного протоколу 04.07.2020 року Ужгородським районним відділом ГУДМС України в Закарпатській області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МЗК 000359, якою громадянина Афганістану ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн. Копію постанови отримано громадянином Афганістану ОСОБА_1 , що стверджується підписом останнього.

Рішенням Ужгородського районного відділу ГУДМС України в Закарпатській області, яке затверджено т.в.о. начальника Ужгородського районного відділу ГУДМС України в Закарпатській області від 04.07.2020 року прийнято рішення про примусове повернення за межі України громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобовязано його покинути територію України у термін до 23.07.2020 року, та заборонено вїзд на територію України строком на три роки.

За вимогами ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до частини 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Згідно норми ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно ч. 3 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Предметом спору у даній справі є рішення, прийняте Ужгородським РВ ГУДМС України в Закарпатській області № 1 від 04.07.2020 року про примусове повернення за межі України громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Тобто, перевірці судом підлягає правомірність прийнятого міграційним органом рішення про примусове повернення позивача до країни походження.

Згідно ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

За порушення вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме встановленого факту проживання без документів на право проживання в Україні, позивача 04.07.2020 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Як встановлено судом про прийняте рішення про примусове повернення прокурора було повідомлено 04.07.2020.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 3773-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 4 Інструкції Іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Як встановлено судом, позивач до органів та підрозділів міграційної служби із заявою та документами необхідними для продовження законного терміну перебування на території України не звертався.

Крім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивачем не заперечуються безпосередньо процедура та обставини які слугували підставою для складення відносно нього відповідачем протоколу про адміністративне правопорушення та в подальшому постанови про накладення адміністративного стягнення, за наслідками якого було винесено рішення від 04.07.2020 року, що є предметом спору.

Суд враховує, що позивачем не заявляються вимоги щодо скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 04.07.2020 року, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 грн., та на підставі якої відповідачем прийняте спірне рішення.

Вимогами ч. 1 ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

Порушення іноземцями правил перебування на території України є підставою для винесення рішення про примусове повернення їх з території України.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки судом встановлено, що спірне рішення відповідачем ухвалено в межах його компетенції та на підставах визначених законом.

Окрім цього, позивачем не надано доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.

Іноземець не приймав участі у жодній релігійній, політичній, військовій чи громадській організації, утисків на батьківщині за релігією не зазнавав, доказів протилежного до суду не надано.

За матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. Відносно позивача ніколи не висувалися офіційні звинувачення в країні громадянської належності на час ухвалення спірного рішення.

У зв`язку з тим, що позивачем не доведено наявність небезпеки його життю в Афганістані та побоювання за своє життя, на час ухвалення оспорюваного рішення, зазначені обставини не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, у суду відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За наведених обставин суд погоджується з доводами відповідача про відсутність у позивача об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози життю, безпеці чи свободі на батьківщині йому.

Проте, правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та ЗУ "Про імміграцію" з відповідним набуттям правових статусів у порядку, визначеному цими Законами.

Суд акцентує увагу і на тому, що в цілому спостерігається покращення в плані безпеки на території Афганістану: 25.01.2020 відбулася зустріч, де Президент Афганістану Гані обговорює "Мир" з канцлером Німеччини, Саудівською Федерацією. На зустрічі канцлер Меркель висловила підтримку зусиллям афганського уряду в мирному процесі, в якому афганці повинні бути лідируючими і брати участь у них, йдеться у повідомленні прес-служби президента.

Важливою подією, яка характеризує стабільне та мирне становище в Афганістані є те, що 29.02.2020 США і радикальний рух Талібан підписали історичний мирний договір. В угоді зазначено, що США і Талібан прагнуть до позитивних відносин один з одним. Протягом 135 днів США та їх союзники виведуть війська з 5 військових баз в Афганістані. У відповідь Талібан гарантує, що країна не стане притулком для терористів та почне мирні переговори з урядом Афганістану. Мирна угода може стати великим кроком до закінчення війни.

Аналіз актуальної інформації за країною походження, на час ухвалення оспорюваного рішення, свідчить про значні успіхи представників органів державної влади щодо нейтралізації діяльності антидержавних угруповань на території Афганістану, покращення ситуації в галузі безпеки в місті Кабул, зокрема.

Доводи позивача про те, що в 2021 році ситуація в Афганістані різко погіршилася, що є загальновідомим фактом та в серпні 2021 року Агенство ООН у справах біженців закликало до мораторію на примусове повернення і видворення всіх до Афганістану, суд не приймає до уваги, оскільки події що відбулись в 2021 року мали місце після ухвалення оспорюваного рішення про примусове повернення за межі України громадянина Афганістану ОСОБА_1 , яке було прийнято 04.07.2020 року, а тому не могли бути предметом оцінки відповідачем при прийнятті даного рішення.

Крім того, суд враховує , що немає жодного доказу, який би свідчив, що позивач залишив країну свого національного походження у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідувань зі сторони екстриміських збройних формувань та не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися внаслідок зазначених побоювань.

Докази того, що в країні походження позивач піддавався переслідуванням за політичні чи релігійні переконання, расові або етнічні ознаки в матеріалах справи відсутні.

Доказів поширення на відповідача дії приписів Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» матеріали справи не містять.

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги гроимадянина ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись ст. ст. 2, 72-77, 79, 90, 246, 288, 293 КАС України, суд

ухвалив:

У задовленні адміністративного позову ОСОБА_1 до Ужгородського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження відмовити.

Відповідно ч.2 ст.271 КАС України копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ч. 3 ст. 288 КАС України у десятиденний строк із дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_2 )

Відповідач: Ужгородський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (, 89435, .с Кінчеш, вул Шевченка, 60)

Дата складання повного тексту рішення - 06.06.2022 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца