Справа № 640/17872/19
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів, в якому просив:

- визнати бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористану щорічну відпустку в період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р. - 30 діб та в період з 01.01.2013 р. по 19.07.2013 р. - 15 діб - протиправною;

- зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р. - 30 діб та в період з 01.01.2013 р. по 19.07.2013 р. - 15 діб;

- стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 19.07.2013 р. по день постановлення рішення по цій справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.03.2020 р. позовну заяву в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 19.07.2013р. по день постановлення рішення по цій справі, залишено без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.03.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) задоволено повністю:

- визнано протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) компенсації за невикористану щорічну відпустку в період з 01.01.2012р. по 31.12.2012р. - 30 діб та в період з 01.01.2013р. по 19.07.2013р. - 15 діб.;

- зобов`язано Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в період з 01.01.2012р. по 31.12.2012р. - 30 діб та в період з 01.01.2013р. по 19.07.2013р. - 15 діб у розмірі 3844,53грн. (три тисячі вісімсот сорок чотири гривні, 43 копійки).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.07.2020 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року в частині визнання протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну відпустку в період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року - 30 діб та зобов`язання Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року - 30 діб у розмірі 2599 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 02 коп. - скасовано та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову в цій частині.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року в частині визнання протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну відпустку в період з 01 січня по 19 липня 2013 року - 15 діб та зобов`язання Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в період з 01 січня по 19 липня 2013 року - 15 діб у розмірі 1245 (одна тисяча двісті сорок п`ять) грн 51 коп. - залишено без змін.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду - скасовано та направлено справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.08.2020 року прийнято до розгляду справу №640/17872/19 в частині позовних вимог про стягнення з Управління МВС України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 19.07.2013 р. по день постановлення рішення по цій справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.10.2020 направлено матеріали адміністративної справи №640/17872/19 до Верховного Суду у зв`язку із надходженням касаційної скарги.

Постановою Верховного Суду від 04.02.2021 року постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року у справі № 640/17872/19 у частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну відпустку у період з 01 січня по 31 грудня 2012 року - 30 діб та у період з 01 січня по 19 липня 2013 року - 15 діб скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду, в іншій частині Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року залишено без змін.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2021 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 березня 2020 року змінено, виклавши третій абзац резолютивної частини у наступній редакції:

- зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (21100, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р. - 30 діб та в період з 01.01.2013 р. по 19.07.2013 р. - 15 діб у розмірі 3 985 грн. (три тисячі дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн. 63 коп.;

- в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 березня 2020 року залишено без змін.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено частково:

- стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20.07.2013 року по 29.07.2021 року у розмірі 69 830,95грн. (шістдесят дев`ять тисяч вісімсот тридцять гривень, 95 копійок);

- в іншій частині позовних вимог - відмовлено;

- присуджено на користь ОСОБА_1 здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40грн. з бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ).

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 та Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області подали апеляційні скарги, в якій ОСОБА_1 просить рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.11.2021 року змінити, виклавши абз. 2 та 3 резолютивної частини у наступній редакції:

«стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20.07.2013 року по 30.07.2021 року у розмірі 300 321,27 грн.;

присудити на користь ОСОБА_1 здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 319,88 грн. з бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, );

стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ) на користь ОСОБА_1 суму відшкодування витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги».

У той же час, відповідач - Управління Міністерства внутрішніх справ України у

Вінницькій області просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

24 травня 2022 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 17088, від Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого відповідач повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , вважає її необґрунтованою, наголошує на необхідності врахування правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі № 822/2875/17, від 28.01.2020 року у справі №822/2663/15, від 18.11.2019 року у справі № 0940/1532/18 тощо.

27 травня 2022 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 17895 від ОСОБА_1 надійшла зава (в порядку ст. 44, 166 КАС України) відповідно до змісту якої позивач просить не враховувати доводи, викладені у відзиві відповідача на апеляційну скаргу, задовольнити апеляційну скаргу позивача в повному обсязі.

30 травня 2022 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 18068, від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якого позивач наголошує, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин необхідно забезпечити врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17 та правову позицію Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.

30 травня 2022 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 18073, надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого позивач повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, наголошує, що під час прийняття рішення в частині застосування принципу співмірності Суду слід враховувати висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19 у якій зазначена чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, про що зазначено в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від розміру простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг такої відповідальності може бути неспівмірним та непропорційним наслідкам порушення, у зв`язку з чим, з огляду на очевидну неспівмірність несвоєчасно виплачених сум при звільнені позивача з розміром середнього заробітку за час затримки їх виплати при звільненні, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям співмірості, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат є сума 69 830,95 грн.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте зазначає, що судом не розраховано суму середнього заробітку та визначено невірний період за який повинно бути стягнуто відповідні кошти, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні у відповідних частинах, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, наказом начальника УМВС України у Вінницькій області від 25.06.2008 року №123 о/с лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-196712) призначено на посаду слідчого (за рахунок посади старшого слідчого) слідчого відділення Ладижинського міського відділу УМВС України у Вінницькій області.

Наказом начальника УМВС України у Вінницькій області від 19.07.2013 року №152 о/с старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Гайсинського районного відділу УМВС України у Вінницькій області звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 19 липня 2013 року, з виплатою премії по 19.07.2013р. Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні складає: 08 років 10 місяців 18 днів.

Гайсинським районним відділом УМВС України у Вінницькій області 12.05.2017 р. видано Довідку №5750/210/01-2017, яка видана в тім, що в період з 01.01.2012 р. по 19.07.2013 р. ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді слідчого відділення Гайсинського районного відділу Управління МВС України у Вінницькій області, у щорічній та додатковій відпустці не перебував. У період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р. невикористана чергова відпустка становить - 30 діб, в період з 01.01.2013 р. по 19.07.2013 р. - 15 діб.

Як зазначає позивач, йому не було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 19.07.2013 року по день постановлення рішення по цій справі, що стало підставою звернення до суду з даним адміністративним позовом.

У той же час, судом першої інстанції встановлено, що 30.07.2021 року з позивачем проведено повний розрахунок грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р. - 30 діб та в період з 01.01.2013 р. по 19.07.2013 р. - 15 діб у розмірі 3 985,63грн. на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2021 року.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції, доводам апелянтів, враховуючи правові висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.9 Закону України від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Однак, вищенаведені норми спеціального законодавства не містять норми щодо порядку та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

З цього приводу колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у п.27 постанови від 18.12.2018 року (справа №820/4619/16), що відповідно до ч.5 ст.242 КАС України підлягає врахуванню, згідно з якою за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Тому наявні підстави застосувати для спірних правовідносин норми КЗпП, а доводи відповідача що до спірних правовідносин такі норми не застосовуються, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст.117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria", заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), "Олександр Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine", заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11 листопада 1996 року "Cantoni v. France", заява № 17862/91, § 31-32, "Вєренцов проти України" від 11 квітня 2013 року "Vyerentsov v. Ukraine", заява № 20372/11, § 65).

Отже, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).

Як вбачається із рішення ЄСПЛ, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд ЄСПЛ, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата. Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).

Відповідно за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).

Разом з тим ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, постановах Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.

Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Так, відповідно до матеріалів справи, що остаточний розрахунок грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р. - 30 діб та в період з 01.01.2013 р. по 19.07.2013 р. - 15 діб у розмірі 3 985,63 грн. було проведено відповідачем лише 30.07.2021 року на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2021 року, що вчинено із порушенням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а відтак у відповідності до ст. 117 КЗпП України це є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, який в даному випадку становить з 20.07.2013 року до 30.07.2021 року (2013 днів).

Разом з тим, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку, яка підлягає відшкодуванню, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Дані положення переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,

- співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, вирішуючи питання про стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд повинен врахувати принцип співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказана позиція узгоджується із згаданими вище висновками Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, загальний розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку у період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р. - 30 діб та в період з 01.01.2013 р. по 19.07.2013 р. - 15 діб складає - 3 985,63 грн., з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне розрахувати розмір компенсації наступним чином.

Компенсація за невикористану щорічну відпустку 3985,63 грн./9 (роки за які нараховувалась компенсація) /12 = 36,90 / 98,20 грн. (середня заробітна плата з урахуванням двох останніх місяців роботи, відповідно до Довідки про доходи ОСОБА_1 від 04.05.2017 року №2) = 0,38 % від суми середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні.

Оскільки кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 2013 днів, з урахуванням середнього заробітку позивача сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 197 676,60 грн.

Водночас, враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд дійшов висновку стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 75 117,11 грн. (197 676,60 грн. х 0,38%).

Вірність саме такого алгоритму розрахунку підтверджується також постановою Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 580/2857/20.

Колегія суддів також звертає увагу, що в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 було наголошено, що судом першої інстанції протиправно не вирішено питання про розподіл судових витрат, а саме стягнення судового збору за звернення до суду апеляційної та касаційної інстанції, стягнення витрат, пов`язаних із розглядом справи.

З даного приводу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 ст. 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 7 ст. 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 вищевказаної статті передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ст.322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції складається з: вступної частини із зазначенням: дати і місця її прийняття, номера справи; найменування суду апеляційної інстанції, прізвищ та ініціалів суддів і секретаря судового засідання; імен (найменувань) сторін і особи, яка подала скаргу; найменування суду першої інстанції, рішення якого оскаржується, дати ухвалення рішення, прізвища судді (суддів); часу і місця його ухвалення, дати складання повного тексту рішення; описової частини із зазначенням: короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції; короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу; узагальненого викладу позиції інших учасників справи; мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи та (або) інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції; резолютивної частини із зазначенням: висновку суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги і позовних вимог; нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції; строку і порядку набрання постановою законної сили та її оскарження; встановленого судом строку для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

На підставі ст.356 КАС України постанова суду касаційної інстанції складається з: вступної частини із зазначенням: дати і місця її прийняття; найменування адміністративного суду, прізвищ та ініціалів суддів і секретаря судового засідання; найменування (ім`я) учасників справи і найменування (ім`я) особи, яка подала касаційну скаргу; найменування суду першої та (або) апеляційної інстанції, судове рішення якого оскаржується, номера справи, дати ухвалення судового рішення, прізвища та ініціалів судді (суддів); описової частини із зазначенням: короткого змісту позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій; короткого змісту вимог касаційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала касаційну скаргу; узагальненого викладу позиції інших учасників справи; мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі та відзиві на касаційну скаргу; доводів, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та (або) апеляційної інстанції; висновків за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд; дій, що їх повинні виконати суд першої та (або) апеляційної інстанції у разі скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд; резолютивної частини із зазначенням: висновку суду касаційної інстанції по суті вимог касаційної скарги і позовних вимог; нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції; повороту виконання у разі скасування рішень судів за наявності відповідної заяви та підстав; встановленого судом строку для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Втім, колегія суддів звертає увагу на той факт, що диспозиції статей 322 та 356 КАС України містять обов`язкову норму - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення. Лише в зазначеному випадку, суд апеляційної чи касаційної інстанції здійснює розподіл судових витрат.

Так, відповідно до резолютивної частини оскаржуваного рішення, судом першої інстанції було стягнуто на користь позивача 768,40 грн. судового збору, понесеного ним при поданні позову до суду.

Втім, як вірно зазначено ОСОБА_1 , останньому за рахунок бюджетних асигнувань відповідача повинно бути відшкодовано іншу суму, а саме:

- 2102 грн. за сплату судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду (відповідно до ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2021 року) згідно квитанції 26112455 від 30.03.2020 року;

- 1536,80 грн. судового збору за подання касаційної скарги, відповідно до платіжного доручення № 9 від 28.05.2020 року;

- та 469,42 грн. судових витрат, пов`язаних із розглядом справи (витрати, понесені позивачем на відправку поштової кореспонденції до судів різних інстанції та відповідача у справі) (т.3 а.с.12 - 19).

Разом з тим, відповідно до ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.04.2022 року колегією суддів було задоволено клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору та відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до закінчення апеляційного розгляду та здійснити розподіл судових витрат між сторонами за правилами ст. 139 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено сплату судового збору за подання фізичною особою адміністративного позову немайнового характеру за ставкою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня відповідного року.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року складав 2102 грн 00 коп.

Розмір майнових вимог, з якого належить обчислювати судовий збір за подачу апеляційної скарги, складає 69830 грн 95 коп., один відсоток від вказаної суми становить 698 грн 31 коп., у зв`язку з цим ставка судового збору при зверненні до суду з такою вимогою майнового характеру становить 768 грн 40 коп., а при зверненні з апеляційною скаргою - 1152 грн 60 коп., отже 1152,60 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, проте невірно визначено суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, у зв`язку з чим резолютивна частина судового рішення підлягає зміні. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області - залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року - змінити.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області - залишити без задоволення.

Головного ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року - змінити.

Викласти абзац третій резолютивної частини рішення наступним чином:

«Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20.07.2013 року по 30.07.2021 у розмірі 75 117,11 грн. (сімдесят п`ять тисяч сто сімнадцять гривень одинадцять копійок).»

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року - залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) здійснені ним документально підтверджені витрати у розмірі 4108,22 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ).

Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ) судовий збір за подачу апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду у розмірі 1152,60 грн. на наступні реквізити: отримувач коштів: ГУК у м. Києві/Печерс.р-н/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) - 899998, рахунок отримувача - UA1026007, код класифікації доходів бюджету - 22030101.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

Я.М.Собків

Повний текст виготовлено 31 травня 2022 року.