Справа № 200/11636/21
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2022-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2022 року Справа№200/11636/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку в спрощеному позовному провадженні в адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Донецькій області

про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , через свого представника, адвоката Черевичного Микиту Олександровича, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача № Ф-239-17 від 26 листопада 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено, що позивач з 9 червня 2011 року був зареєстрований фізичною особою-підприємцем (ФОП), про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань був здійснений відповідний запис № 0003346; місцем реєстрації ФОП була визначена адреса проживання позивача: АДРЕСА_1 .

В 2014 році через проведення антитерористичної операції на території , зокрема й м. Селидове, позивач був вимушений переїхати до Російської Федерації, де перебуває по теперішній час та працює найманим працівником в ТОВ «ГазЕнергоСтрой» (ІПН , Російська Федерація, Ямало-Ненецький АО, м. Новий Уренгой, вул. Промислова, буд. 29) на посаді монтажник з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій з 12 червня 2015 року, де отримує заробітну плату з 2015 по 2021 роки, з якої весь час роботодавцем сплачувались страхові внески та відрахування у Пенсійний фонд Російської Федерації.

Разом із цим у червні 2021 року позивач від матері, яка мешкає за місцем реєстрації останнього, дізнався, що у відношенні нього відкрито виконавче провадження № 65384786, підставою для відкриття якого слугувала вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-239-17 від 26 листопада 2020 року, винесена Головним управлінням ДПС у Донецькій області.

Оскільки позивач з 12 січня 2020 року постійно перебуває на території Російської Федерації, вказану вимогу він не отримував та не знав про її існування.

З метою отримання спірної вимоги 11 червня 2021 року представник позивача звернувся до ГУ ДПС у Донецькій області із адвокатським запитом, на який 16 липня 2021 року отримав відповідь із доданою до неї копією вимоги.

Зазначено, що відповідно до ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадяни України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку із трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами.

Згідно ч. 6 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" особи, зазначені у пунктах 4 і 5 ч. 1 цієї статті, які мають основне місце роботи, звільняються від сплати за себе єдиного внеску за місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб у розмірі не менше мінімального страхового внеску […].

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок для платників, зазначених у ст. 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22% до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску […].

Згідно ст. 22 Закону Російської Федерації "Про обов`язкове пенсійне страхування в Російській Федерації" від 15 грудня 2001 року № 167-ФЗ ставка страхового внеску становить 22% від заробітної плати, тобто дорівнює страховому внеску, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Отже, з метою уникнення подвійного оподаткування єдиного внеску позивач звільнений від сплати єдиного внеску як фізична особа-підприємець.

Також позивач посилається на п. 9.4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (п. 9-3 в редакції Закону до 13 березня 2015 року), який був чинним до 13 лютого 2020 року, та відповідно до якого недоїмка по ЄСВ за період проведення антитерористичної операції мала бути визнана безнадійною списана відповідно до Порядку списання безнадійного податкового боргу платників податків, що затверджений наказом Міністерства доходів і зборів України від 10 жовтня 2013 року № 577 контролюючим органом самостійно на підставі даних автоматизованої інформаційної системи станом на день виникнення безнадійного податкового боргу - без додаткового звернення платника із відповідною заявою.

Враховуючи наведене, на переконання позивача дії відповідача щодо нарахування йому боргу зі сплати єдиного внеску за період з 14 квітня 2014 року по 13 лютого 2020 року є протиправними та борг за цей період підлягає списанню як безнадійний (а.с. 1-4, 33-39).

У відзиві на позов відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, обґрунтовуючи свої заперечення наступним.

Згідно облікових даних з інформаційної системи ДПС позивач перебуває на обліку з 9 червня 2011 року як фізична особа-підприємець; має стан 0 - платник податків за основним місцем обліку; період часу з 1 квітня 2013 року по 1 січня 2014 року був платником єдиного податку 2 групи; весь інший час платник перебував на загальній системі оподаткування.

Пунктами 3 та 4 Розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449, передбачено обов`язок органу доходів та зборів у разі, якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску формувати вимогу про її сплату. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується за даними інформаційної системи органу доходів та зборів.

У зв`язку із наявністю станом на 31 жовтня 2020 року в інтегрованій системі відомостей про наявну заборгованість платника (позивача) щодо єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (недоїмки) у сумі 38 234,28 грн, ГУ ДПС у Донецькій області було сформовано вимогу від 26 листопада 2020 року № Ф-239-17 на загальну суму 38 234,28 грн про сплату позивачем боргу (недоїмки) з єдиного внеску.

За поясненням відповідача, сума боргу, яка зазначена у вказаній вимозі, складається з щоквартальних нарахувань, проведених на центральному рівні згідно чинного законодавства за 2014-2020 роки, та нарахованої штрафної санкції за несвоєчасну сплату єдиного внеску відповідно до рішення від 7 квітня 2014 року № 36/17-0 на суму 242,59 грн.

Відповідач наполягає, що під час формування спірної вимоги податковий орган діяв у межах наданих повноважень та виключно у спосіб, передбачений діючим законодавством.

Зауважує, що фізична особа-підприємець та роботодавець, у якого працює така фізична особа як найманий працівник, є окремими платниками єдиного внеску та мають окремі (власні) бази нарахування єдиного внеску, які не є тотожними та не «покривають», не об`єднують одна іншу, та мають однаковий, незалежний один від іншого обов`язок сплачувати єдиний внесок незалежно від результатів своєї господарської діяльності та, відповідно, фінансового стану, що є наслідком такої діяльності. Не отримання фізичною особою-підприємцем прибутку від власного бізнесу не є підставою для перекладання обов`язку сплачувати єдиний внесок на роботодавця, робота в якого є окремим видом реалізації громадянином своїх здібностей, досвіду та можливостей.

Вказує, що закон № 2464 чітко та недвозначно встановлює обов`язок фізичної особи-підприємця сплати єдиний внесок у мінімальному розмірі навіть у випадку нездійснення підприємницької діяльності та не містить норм щодо звільнення від цього обов`язку, якщо ця фізична особа є найманим працівником у іншого роботодавця.

Щодо посилання позивача на п. 9-4 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464 відповідач зазначає, що з 13 лютого 2020 року ця норма виключена з закону, тобто на час формування спірної вимоги про сплату боргу вказана норма втратила чинність.

Як наслідок, з 13 лютого 2020 року позивач повинен виконувати покладені на нього обов`язки зі сплати єдиного внеску відповідно до положень Закону № 2464-УІ, який на час формування спірної вимоги не містить положень щодо звільнення позивача від виконання обов`язків, встановлених статтею 6 цього Закону (а.с. 48-52).

Ухвалою суду від 10 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви (а.с. 25-26).

Ухвалою суду від 5 листопада 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с. 41-42).

Ухвалою суду від 4 січня 2021 року продовжено строк розгляду справи (а.с. 83).

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянином України; РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце проживання згідно довідки про реєстрацію місця проживання, виданої відділом реєстрації місця проживання громадян Селидівської міської ради: АДРЕСА_2 (а.с. 9-10).

Відповідач, Головне управління ДПС у Донецькій області, , місцезнаходження: 87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Італійська, буд. 59, є суб`єктом владних повноважень, який в спірних правовідносинах здійснює повноваження, покладені на нього Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», перебуває у стані припинення (а.с. 62-63).

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи та пояснень сторін, позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 9 червня 2011 року, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений відповідний запис № 0003346; з 10 червня 2011 року перебуває на податковому обліку у Головному управлінні ДПС у Донецькій області, Селидівській ДПІ (м. Селидове); з 10 червня 2011 року є платником єдиного внеску (а.с. 2, 48-52, 65-82).

Відповідно до пояснень позивача, викладених у позовній заяві, він у 2014 році через проведення антитерористичної операції на території Донецької області, зокрема, у м. Селидове, припинив здійснювати діяльність як фізична особа-підприємець та був вимушений переїхати до Російської Федерації, де перебуває і на теперішній час.

В матеріалах справи міститься довідка, надана Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 27 серпня 2021 року (вих. № 91-32264/0/15-21) на адвокатський запит адвоката Миколи Черевичного, згідно якої ОСОБА_2 перетинав державний кордон України в такі періоди: 27 червня 2019 року здійснив в`їзд на територію України; 27 липня 2019 року здійснив виїзд за межі території України; 28 грудня 2019 року здійснив в`їзд на територію України; 12 січня 2020 року здійснив виїзд за межі території України.

Також у цій довідці зазначено, що відповідно до п. 29 Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», затвердженого Наказом Адміністрації Держприкордонної служби України від 25 червня 2007 року № 472, зареєстрованого в Мінюсті 5 липня 2007 року за № 765/14032, інформація у базі даних осіб щодо відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства зберігається протягом п`яти років (а.с. 14).

У своїй позовній заяві позивач зазначає, що з 12 червня 2015 року є найманим працівником та працює в ТОВ «ГазЕнергоСтрой» (ІПН , Російська Федерація, Ямало-Ненецький АО, м. Новий Уренгой, вул. Промислова, буд. 29).

Як вбачається з довідки від 12 серпня 2021 року, виданої ТОВ «ГазЕнергоСтрой», позивач обіймає в товаристві посаду монтажника з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій з 12 липня 2015 року та станом на дату видачі довідки працює вахтовим методом (а.с. 16).

В матеріалах справи міститься також довідка, видана ТОВ «ГазЕнергоСтрой», 12 серпня 2021 року № 56, відповідно до якої позивач отримував заробітну плату у вказаному підприємстві з липня 2015 року по липень 2021 року включно та на всі оплати нараховані страхові внески, зі вказаних сум здійснювались відрахування у Пенсійний фонд РФ (а.с. 17).

Згідно інтегрованої картки платника за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 та розрахунку недоїмки за вимогою станом на 31 жовтня 2020 року за позивачем рахувалась заборгованість (недоїмка) з єдиного внеску в розмірі 38 234,28 грн, в тому числі: за ІІІ квартал 2013 року у сумі 1 184,28 грн терміном сплати 21 жовтня 2013 року; за ІV квартал 2013 року у сумі 1 218,67 грн терміном сплати 20 січня 2014 року; за 2017 рік у сумі 8 448,00 грн терміном сплати 9 лютого 2018 року; за І квартал 2018 року у сумі 2 457,18 грн терміном сплати 19 квітня 2018 року; за ІІ квартал 2018 року у сумі 2 457,18 грн терміном сплати 19 липня 2018 року; за ІІІ квартал 2018 року у сумі 2 457,18 грн терміном сплати 19 жовтня 2021 року; за ІV квартал 2018 року у сумі 2 457,18 грн терміном сплати 21 січня 2019 року; нарахування за І квартал 2019 року у сумі 2 754,18 грн терміном сплати 19 квітня 2019 року; за ІІ квартал 2019 року у сумі 2 754,18 грн терміном сплати 19 липня 2019 року; за ІІІ квартал 2019 року у сумі 2 754,18 грн терміном сплати 21 жовтня 2019року; за ІV квартал 2019 року у сумі 2 754,18 грн терміном сплати 20 січня 2020 року; за І квартал 2020 року у сумі 2 078,12 грн терміном сплати 21 квітня 2020 року; за ІІ квартал 2020 року у сумі 1 039,06 грн терміном сплати 20 липня 2020 року; за ІІІ квартал 2020 року у сумі 3 178,12 грн терміном сплати 19 жовтня 2020 року, та нарахованої штрафної санкції за несвоєчасну сплату єдиного внеску згідно рішення від 7 квітня 2014 року № 36/17-0 на суму 242,59 грн (а.с. 64-82).

За поясненням відповідача, на підставі даних інформаційної системи ДПС України Головним управлінням ДПС у Донецькій області 26 листопада 2020 року було сформовано вимогу щодо позивача про сплату боргу (недоїмки) № Ф-239-17 на суму 38 234,28 грн, яка є спірною в межах даної справи (а.с. 12, 13).

Вказана вимога була направлена на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) рекомендованим листом із повідомленням про вручення та повернута на адресу контролюючого органу із відміткою «за закінченням терміну зберігання» 8 грудня 2020 року (а.с. 13, 59-61).

Відповідно пояснень позивача, викладених у позовній заяві, останній не був обізнаний про існування вказаної вимоги, але у червні 2021 року від своєї матері, яка мешкає за місцем реєстрації останнього, дізнався, що у відношенні нього відкрито виконавче провадження № 65384786, підставою для відкриття якого стала спірна вимога.

З огляду на викладене та з метою отримання оскаржуваної вимоги 11 червня 2021 року представником позивача було направлено на адресу Головного управління ДПС у Донецькій області відповідний адвокатським запит, відповідь на який із доданою вимогою та доказами її направлення позивачу було отримано адвокатом позивача 16 липня 2021 року (а.с. 11).

Будучи не згодним із даною вимогою позивач через свого представника звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із даним позовом.

При вирішенні справи по суті позовних вимог суд зазначає таке.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).

Згідно ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок, ЄСВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є: фізичні особи-підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців); фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI для платників, зазначених у п.п. 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 25 Закону 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею (абз. 3 ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI).

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку (абз. 4 зазначеної частини).

2 вересня 2014 року Верховною Радою України прийнято закон "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", який набув чинності 15 вересня 2014 року № 1669-VII (далі - Закон № 1669-VII).

Підпунктом 8 п. 4 ст. 11 Закону № 1669-VII розділ VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464-VI було доповнено пунктом 9-3 наступного змісту: «Платники єдиного внеску, визначені ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначних ч. 2 ст. 6 Закону України ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому Податковим кодексом України для списання безнадійного податкового боргу".

Законом України від 2 березня 2015 року № 219-VIII «Про внесення змін до розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці, до зазначеного розділу внесені такі зміни: пункт 9-3 в редакції Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669 вважати пунктом 9-4.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24 грудня 2015 року були внесені зміни до Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» - виключено пп. 8 п. 4 ст. 11 Закону № 1669-VII.

Змін безпосередньо до Закону № 2464-VI щодо виключення (або викладення в новій редакції тощо) п. 9-4 розділу VIII Закону внесено не було.

Законом № 440-IX від 14 січня 2020 року «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», який набрав чинності 13 лютого 2020 року, пункт 9-4 розділу VIII Закону № 2464-VI виключено.

Отже, положення п. 9-4 розділу VIII Закону № 2464-VI на час прийняття оскаржуваної вимоги були не чинні.

Суд зауважує, що Верховний Суд в рішенні від 30 березня 2018 року у зразковій справі № 812/292/18 (а також в інших постановах з аналогічним предметом спору) зазначив такий правовий висновок: «Нормами п. 9-4 розділ VIII Закону № 1058 платникам єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, була надана можливість у період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану не виконувати встановлені ч. 2 ст. 6 Закону № 2464 обов`язки щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску. Разом із тим, Закон № 2464 не скасовував обов`язків платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а надав можливість на період антитерористичної операції не виконувати їх у встановлені строки (своєчасно) та в повному обсязі».

Отже, обов`язок позивача сплачувати єдиний соціальний внесок за період проведення антитерористичної не скасовувався, а лише був відтермінований у часі.

Як наслідок, у відповідача були наявні правові підстави для формування вимоги про сплату боргу.

Щодо посилання позивача на звільнення його від обов`язку сплачувати ЄСВ з огляду на те, що відповідні страхові внески сплачено за нього його роботодавцем - ТОВ «ГазЕнергоСтрой» (ІПН , Російська Федерація, Ямало-Ненецький АО, м. Новий Уренгой, вул. Промислова, буд. 29), суд зазначає таке.

Верховний Суд у постанові від 4 грудня 2019 року по справі № 440/2149/19 дійшов висновку, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу, лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Разом із цим ОСОБА_1 працевлаштований в іншій країні, тобто, наведений висновок Верховного Суду на нього не розповсюджується, оскільки роботодавець позивача сплачує всі податки та збори в бюджет (фонди) Російській Федерації, тому сплата єдиного внеску на підставі Закону № 2464-VI не є подвійною і має сплачуватись сплачується фізичною особою-підприємцем.

При цьому, відповідно до положень ч. 4 ст. 6 Закону № 2464-VI, у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою-підприємцем.

Тобто, навіть у разі припинення діяльності фізичної особи-підприємця, фізична особа продовжує нести обов`язки фізичної особи-підприємця, які виникли у період перебування цієї особи у такому статусі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що сплата внесків до системи соціального (пенсійного) страхування іншої країни, зокрема, Російської Федерації, не звільняє від сплати єдиного страхового внеску особу, яка зареєстрована фізичною особою-підприємцем в Україні, а тому сплата єдиного внеску на підставі Закону № 2464-VI у спірних відносинах не є подвійною, а відтак повинна бути сплачена фізичною особою-підприємцем.

Щодо посилань позивача на приписи «Угоди про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн», укладеної між Урядом України і Урядом Російської Федерації та підписаної 14 січня 1993 року, то як слідує з її назви (та змісту), зазначена Угода, по-перше, регулює питання саме трудової діяльності громадян підписавших її країн і жодним чином не стосується їх підприємницької діяльності, по-друге, Угодою регулюється трудова діяльність, яка здійснюється такими особами на території держави, куди вони виїхали зі своєї країни (громадянами якої вони є), тобто, їх трудова діяльність як громадян іншої країни, а ніж країна перебування.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені судом обставини суд дійшов висновку, що відповідачем доведено правомірність спірної вимоги.

Відповідно, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Беручи до уваги приписи ст. 139 КАС України питання щодо судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 12, 72-77, 94, 139, 192-193, 242-246, 257-258, 262, 293, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління ДПС у Донецькій області (, місцезнаходження: 87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, буд. 59) про визнання протиправною та скасування вимоги - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна