Справа № 480/11373/21
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2022-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач-1, ГУ ПФУ в м.Києві), в якій просила:
2) зобов`язати ГУ ПФУ в м.Києві призначити позивачу ОСОБА_1 пенсію за вислугу на підставі п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 30.09.2021 та зарахувати до стажу роботи що дає право на призначення пенсії за вислугу років період роботи позивача з 01.01.1992 по 28.02.1997 на посаді старшої вожатої Степанівської неповної середньої школи, 2.
Свої вимоги мотивувала тим, що безпідставним є неврахування ГУ ПФУ в м.Києві стажу роботи позивача у період з 01.01.1992 по 28.02.1997 па посаді старшої вожатої Степанівської неповної середньої школи, оскільки у вказаний період виконувала аналогічні трудові обов`язки, що і в період стажу з 15.08.1990 по 31.12.1991, що був зарахований відповідачем до стажу, який дає право на отримання пенсії за вислугу років. Відтак, рішення від 04.10.2021 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з одночасним призначенням позивачу пенсії за вислугу на підставі п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 30.09.2021 з врахуванням спірного періоду роботи до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років.
Ухвалою суду від 10.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено строк відповідачу для подання відзиву та доказів, які наявні у відповідача.
При цьому, відповідач-1 у відзиві наголосив, що відповідно до пункту «е» статі 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців. Тобто стаж за вислугу років для визначення права на пенсію враховується лише по 10.10.2017.
Ухвалою суду від 23.12.2021 за клопотанням представника відповідача-1 до участі у розгляді справи було залучено в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду в Сумській області (далі - відповідач-2, ГУ ПФУ в Сумській області) та встановлено відповідачу-2 строк для подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою суду від 31.01.2022 у відповідачів було витребувано додаткові докази у справі, на виконання вимог якої відповдіачем-2 такі докази було надано суду (а.с.64-79).
При цьому, відзиву на позовну заяву ГУ ПФУ в Сумській області надано не було.
Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України. У справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив (ч.3 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України).
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що позивач звернулася до ГУ ПФУ в Сумській області через територіальний підрозділ в м.Буринь Сумської області із заявою від 30.09.2021 про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п."е" ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення (а.с.65). При цьому, до такої заяви позивача додала, в т.ч. копії, паспорт, трудову книжку, довідку про реєстрацію місця проживання, індивідуальні відомості про застраховану особу, диплом про навчання, свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, свідоцтво про укладення шлюбу, довідку відділу освіти, молоді та спорту Буринської районної державної адміністрації Сумської області від 16.11.2020 №62 (а.с.10-13, 66-72, 74-79).
При цьому, відповідно до наданих документів (трудова книжка, диплом, свідоцтво про шлюб, довідки про підтвердження стажу) страховий стаж позивача складає 29 років 10 місяців 15 днів. Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 не працює з 17 серпня 2016 року. Стаж роботи за вислугу років зараховано по 16.08.2016 та складає 20 років 10 місяців 3 дні, що є недостатнім для призначення пенсії. Не зараховано до стажу за вислугу років період роботи з 01.01.1992 по 28.02.1997 на посаді старшої вожатої, оскільки робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, в тому числі на посаді старшої піонервожатої, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.1.1993 №909.
Про прийняте рішення позивача було повідомлено листом відповідача-1 від 06.10.2021 (а.с.8), не погодившись з яким, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 2 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон України Про пенсійне забезпечення) визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.
Згідно до ст.7 Закону України Про пенсійне забезпечення, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
Відповідно до ст. 52 Закону України Про пенсійне забезпечення, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти відповідно до пункту е статті 55.
Пунктом е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення (в редакції до внесених змін Законом України від 02.03.2015 №213-VІІІ, що набрали чинності 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
У подальшому Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213-VІІІ було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, а Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911 встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення.
Проте суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 04.06. 2019 N 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 N 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 N 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 N 911-VIII.
У Рішенні Конституційного Суду України від 04.06.2019 N 2-р/2019 зазначено, що на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом N 213 до оспорюваних положень Закону N 1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону N 1788, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону N 1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону N 1788. Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону N 1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону N 1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону N 1788 зі змінами, внесеними Законом N 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Відповідно до п. 2 резолютивної частини рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 N 2-р/2019, положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 N 1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 N 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 N 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Тобто, зазначені положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" втратили чинність з 04.06.2019.
Таким чином, з 04.06.2019 при призначенні пенсії за вислугу років необхідно керуватися статтею 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" в редакції чинній до внесення до неї змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 N 213-VIII та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 N 911-VIII, які визнано неконституційними.
Отже, на день звернення позивача із заявою від 30.09.2021 про призначення пенсії за вислугу років, пунктом е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Щодо посилань відповідача-1 в обґрунтування підстав для відмовити позивачу у призначенні пенсії відповідно до пункту е статі 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців, а тому стаж за вислугу років для визначення права на пенсію позивача враховується лише по 10.10.2017, суд зазначає наступне.
Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії №2148-VIII від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності 11 жовтня 2017 року Розділ XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування доповнено пунктом 2-1 та визначено, що особам, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України Про пенсійне забезпечення.
Вказаною нормою лише збережено гарантії пенсійного забезпечення певної категорії осіб, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій №2148-VIII від 03 жовтня 2017 року мають всі підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1788-ХІІ.
Крім того, вказаною нормою не було внесено жодних змін до статті 55 №1788-ХІІ, а тому остання підлягає застосуванню саме у редакції, яка відновлена за рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04 червня 2019 року.
Таким чином, враховуючи, що саме Законом України Про пенсійне забезпечення визначаються умови та порядок призначення пенсії за вислугу років працівникам освіти, а даним Законом (п. е ст. 55) з 04.06.2019 передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача.
У своєму рішенні від 04.10.2021 відповідач-1 не спростовує наявність у позивача страхового стажу 29 років 10 місяців, 15 днів, а також спеціального стажу 20 років 10 місяців 3 дні, у тому числі стажу за період роботи з 15.08.1990 по 31.12.1991. Водночас, відповідачем-1 не зараховано позивачу до спеціального стажу період роботи з 01.01.1992 по 28.02.1997, з огляду на те, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, в тому числі на посаді старшої піонервожатої, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909.
Судом згідно копії трудової книжки позивача, довідки відділу освіти, молоді та спорту Буринської районної державної адміністрації Сумської області від 16.11.2020 №62 (а.с.10-13, 77-78), встановлено, що позивач, крім іншого, у період з 15.08.1990 по 28.02.1997 працювала на посаді старшої вожатої Степанівської неповної середньої школи, яка в подальшому була реорганізована та перейменована в Степанівський навчально-виховний комплекс.
При цьому, відповідно до ст. 62 Закону України Про пенсійне забезпечення основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
За правилами п.п.1,20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок від 12.08.1993 №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1). У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (п.20).
Згідно із п.3 Порядку від 12.08.1993 №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Тобто, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. І лише у разі її відсутності, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема, уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Так, згідно записів трудової книжки позивача №№1,2 та довідки відділу освіти, молоді та спорту Буринської районної державної адміністрації Сумської області від 16.11.2020 №62 (а.с.10-13, 77-78) судом встановлено, що позивач, крім іншого, у період з 15.08.1990 по 28.02.1997 працювала на посаді старшої вожатої Степанівської неповної середньої школи, яка в подальшому була реорганізована та перейменована в Степанівський навчально-виховний комплекс. При цьому, частину з цього періоду (з 15.08.1990 по 31.12.1991) відповідач-1, як в оскаржуваному рішенні так і у відзиві не заперечує щодо врахування до спеціального стажу (а.с.9). Відповідно до частини 1 статті 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
При цьому, заперечуючи проти врахування періоду роботи позивача з 01.01.1992 по 28.02.1997, відповідач-1 посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, якою затверджений Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я і соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, згідно з яким користуються правом на призначення пенсії за вислугу років особи, які працювали в загальноосвітніх навчальних закладах на посадах учителі, логопеди, вчителі-логопеди, вчителі-дефектологи. викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі. їх заступники з навчально- виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачі філіями, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги- організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.
Тобто, дійсно, вказаний Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я і соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, не передбачає посади старшої вожатої.
Разом з тим, вказане пов`язано з тим, що постановою колегії Мінпраці УPCP від 29 березня 1991 року №25 "Про умови оплати праці та розміри ставок заробітної плати й посадових окладів працівників народної освіти в Українській PCP замість посади старшого піонервожатого з 01 квітня 1991 року введена посада педагога-організатора.
Згідно п.6 Методичних рекомендацій з питань формування штатів загальноосвітніх навчально-виховних закладів (лист МОН № 1/9-234 від 19.06.2001 року) та п.11 наказу Міністерства народної освіти Української PCP від 30.08.1991 року № 166 в школах введена посада педагога-організатора замість посади старшого вожатого. При цьому, зміна трудової функції вищезазначених працівників не відбулася.
В листі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 06 жовтня 2011 року №10/2-724 вказано на ідентичність посадових обов`язків працівників, які займають посади педагогів-організаторів або старших вожатих, та відповідно про можливість зарахування періоду роботи на посаді старшого вожатого до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років.
При цьому, згідно з приміткою 3 до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я і соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 р., яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, в тому числі на посаді старшої піонервожатої зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.
Відтак, оскільки трудові обов`язки за посадою старшої вожатої Степанівської неповної середньої школи як у період з 15.08.1990 по 31.12.1991 (який не заперечується відповідачем-1 як спеціальний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років), так і в період з 01.01.1992 по 28.02.1997 (який відповідачем не зарахований до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років), не змінилися, при цьому, в повній мірі обсяг виконуваної роботи відповідав обсягу посадових обов`язків педагога-організатора, а згідно вказаного вище Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 р., яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, в тому числі на посаді старшої піонервожатої зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років, спірний період роботи позивача на посаді старшої вожатої Степанівської неповної середньої школи з 01.01.1992 по 28.02.1997 має бути зарахований до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років.
Окремо, суд наголошує, що на момент необхідності внесення записів за спірний період діяла Інструкція, затверджена постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20 червня 1974 року №162 (далі - Інструкція №162).
Відповідно до пункту 2.3. Інструкції № 162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується адміністрацією того підприємства, де було зроблено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику в цьому необхідну допомогу (пункт 2.5. Інструкції № 162).
Аналогічні за змістом положення містить також Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58.
Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством.
Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.
Таким чином, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до його трудової книжки відомостей, а тому невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про не зарахування спеціального стажу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.
При цьому, суд наголошує, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших документах. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу чи інших документах не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення відповідних документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Щодо позовних вимог про зобов`язання призначити позивачу ОСОБА_1 пенсію за вислугу на підставі п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 30.09.2021 та зарахувати до стажу роботи що дає право на призначення пенсії за вислугу років період роботи позивача з 01.01.1992 по 28.02.1997 на посаді старшої вожатої Степанівської неповної середньої школи, суд відмічає, що у справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України Про пенсійне забезпечення та Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію.
Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Згідно вимог ст. ст. 80, 81, 85 Закону України Про пенсійне забезпечення заява про призначення пенсії працюючим подається за місцем роботи, а непрацюючим - до зазначених у статті 81 цього Закону органів за місцем проживання заявника. Призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України. Пенсії виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку) за місцем проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.
З урахуванням викладеного, враховуючи, що з заявою позивач зверталась саме до ГУ ПФУ в Сумській області, саме вказаний відповідач є органом, який здійснює виплату пенсії особам, які мешкають в межах Сумської області, суд, з метою повного та ефективного захисту прав позивача, та, з урахуванням ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зобов`язати саме ГУ ПФУ в Сумській області призначити, нарахувати та виплатити позивачу з 30.09.2021 пенсію за вислугу років відповідно до п."е" ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, зарахувавши період роботи позивача з 01.01.1992 по 28.02.1997 на посаді старшої вожатої Степанівської неповної середньої школи до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років.
Щодо розподілу судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000грн. та судового збору у розмірі 908,00грн., суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України, під час ухвалення рішення, суд, окрім іншого, має вирішити як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
У позовні заяві представник позивача просив стягнути з відповідача понесені судові витрати, які складають: 908,00грн. - сплачений судовий збір та 4000,00грн. витрат на правничу допомогу.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що у відповідності до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вказаних вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження) та суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19.
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Міненко Сергієм Анатолійовичем (далі - адвокат, Міненко С.А.).
Представником позивача для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду було подано наступні документи, в тому числі копії: договір про надання правової допомоги, укладеного 19.10.2021 між адвокатом та позивачем (а.с.23, далі - Договір), акт виконаних робіт, укладеного 22.10.2021 між позивачем та адвокатом (а.с.24), свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю, виданого ОСОБА_2 (а.с.28), рахунок на оплату витрат (а.с.25), розрахункова квитанція №000744-1 про оплату позивачем суми у розмірі 4000грн. (а.с.26).
Так, згідно п.1 Договору адвокат приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу позивачу з наступних правових питань у таких обсягах: підготовка та подача в інтересах позивача позовної заяви до ГУ ПФУ в м.Києві про визнання протиправним рішень органу державної влади та зобов`язання вчинити певні дії, процесуальних документів та представництво інтересів ОСОБА_1 в судах всіх інстанцій, у т.ч. здійснювати захист інтересів ОСОБА_1 в якості її представника.
Згідно п.4 Договору за надання правової допомоги позивач сплачує адвокату гонорар у розмірі 1000грн. за одну годину роботи.
Сплата позивачем гонорару проводиться шляхом внесення грошових коштів на банківський рахунок (п.7 Договору).
Так, згідно акту виконаних робіт адвокатом виконано наступні роботи, зокрема, підготовка та подача в інтересах позивача позовної заяви з розрахунку 4 години роботи, розмір гонорару складає 4000грн. (4 години*1000грн.)
За рахунком на оплату послуг від 22.10.2021 (а.с.25), позивачем було сплачено 4000грн. (а.с.26).
Здійснивши аналіз наданих представником позивача доказів при вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи критерії обґрунтованості та співмірності, відсутності заяв про зменшення витрат на правничу допомогу, суд вважає обґрунтованими витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 4000грн. та про наявність підстав для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу за складання позовної заяви у даній справі за рахунок бюджетних асигнувань.
Вказану суму, а також суму судового збору, сплаченого згідно квитанції від 22.10.2021 при подачі позову до суду у розмірі 908грн. суд вважає необхідним стягнути за рахунок бюджетних асигнувань, саме відповідача-1, оскільки, саме ГУ ПФУ в м. Києві прийняло протиправне рішення, яким було відмовлено у призначенні ОСОБА_1 пенсії, що стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 30.09.2021 пенсію за вислугу років відповідно до п."е" ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, зарахувавши період роботи ОСОБА_1 з 01.01.1992 по 28.02.1997 на посаді старшої вожатої Степанівської неповної середньої школи до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000грн., а також в рахунок повернення сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 908грн.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 01.06.2022.

Суддя І.Г. Шевченко