Справа № 308/11003/17
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2022-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 рокуЛьвівСправа № 308/11003/17 пров. № А/857/5045/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів - Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання - Смолинця А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2022 року про закриття провадження (ухвала постановлена судом у складі головуючого судді Бедьо В. І. у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Департамент міського господарства Ужгородської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

03.11.2017 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 24.05.2017 № 148 в частині оприбуткування на балансі автобусної зупинки - комплексу по вул. Грушевського (біля будинку № 39) та проведення конкурсу на право оренди цієї автобусної зупинки - комплексу.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2022 закрито провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки за своїм характером цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, так як виник у зв`язку з припиненням права власності на належне йому нерухоме майно з грубим порушенням відповідачем порядку, визначеного Законом України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності».

В судове засідання з розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, подали клопотання про неможливість забезпечення явки представників та просили відкласти розгляд справи, однак, з огляду на строк розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції та достатність часу для подання заяв по суті, такі клопотання задоволенню не підлягають.

Тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, рішеннями Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 17.08.2005 № 234 та від 28.03.2007 № 100 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 надано дозвіл на облаштування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном по АДРЕСА_1 ).

23.05.2007 Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради прийнято рішення № 201 «Про затвердження актів державної приймальної комісії», яким затверджено акти державної приймальної комісії про введення в експлуатацію закінчених будівництвом автобусних зупинок в комплексі з торговими павільйонами, споруджених з порушенням умов Положення про порядок будівництва та використання міських автозупинок-комплексів, затвердженого рішенням від 28.02.2006 № 894, а саме - площею торгового павільйону більше 30 кв.м, зокрема, автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном по АДРЕСА_1 ) приватного підприємця ОСОБА_1 загальною площею торгового павільйону 32,4 кв.м.

Згідно з договором від 19.09.2005 № 9 (зі змінами, внесеними додатком до цього договору від 14.06.2007 № 1), укладеним між Управлінням майнової політики міста Ужгород (Сторона 1) та позивачем (Сторона 2), Сторона 1 на підставі згаданих вище рішень Виконавчого комітету Ужгородської міської ради передає, а Сторона 2 приймає в безоплатне користування місце на облаштування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном по АДРЕСА_1 ). Строк дії вказаного договору 10 років, після спливу якого Сторона 2 має переважне право на укладення договору оренди.

Рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 24.05.2017 № 148 «Про автобусні зупинки-комплекси» зобов`язано Департамент міського господарства облікувати на балансі автобусні зупинки-комплекси згідно з додатком та провести конкурси на право оренди встановлених автобусних зупинок-комплексів з обов`язковою умовою - здійснення реконструкції автобусних зупинок-комплексів за рахунок орендаря відповідно до погодженого архетипу запинок. Додатком до вказаного рішення визначено перелік автобусних зупинок-комплексів, зокрема, по вул. Грушевського (біля будинку № 39).

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 вважає протиправним таке рішення відповідача з покликанням на наявність у нього права власності на автобусну зупинку-комплекс по АДРЕСА_1 ).

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір, який виник між сторонами, є приватно-правовим та стосується повноважень Ужгородської міської ради як власника майна територіальної громади у відносинах з підприємцем.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим з наступних підстав.

Підстави та порядок закриття провадження в адміністративній справі визначені статтею 238 Кодексу адміністративного судочинства України. Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. В свою чергу, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Водночас, колегія суддів наголошує, що при визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого суб`єкт публічного права звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене право позивача, аніж розмежування юрисдикції виключно на підставі участі у спорі суб`єкта владних повноважень.

При цьому визначальною ознакою приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового інтересу. Оспорювані або невизнані майнові права та інтереси підлягають захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення такого права або інтересу призвели дії суб`єкта владних повноважень при виконанні ним владних управлінських функцій.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 16.01.2019 у справі № 815/1121/17.

Враховуючи викладене, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері благоустрою населеного пункту може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позову про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права користування нерухомим майном).

Як встановлено з матеріалів справи, спір у цій справі стосується договірних відносин, що виникли між власником комунального майна та орендарем, зокрема, щодо порядку користування майном - автобусною зупинкою.

Доводи позивача щодо належності йому автобусної зупинки - комплексу по вул. Грушевського (біля будинку № 39) на праві власності не заслуговують на увагу з огляду на відсутність в матеріалах справи правовстановлюючих документів на вказаний об`єкт.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 10.04.1992 №2269-XII «Про оренду державного та комунального майна» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

За приписами частини першої статті 60 Закону України від 21.05.1997 №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд, нежитлові приміщення, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.

Згідно із частиною п`ятою статті 60 цього Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визнання в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, врегульовані Законом № 2269-XII.

Отже у даних правовідносинах, Ужгородська міська рада виступає як власник майна, щодо якого виник спір.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що спірні правовідносини не пов`язані зі здійсненням відповідачем владних управлінських функцій, а стосуються порядку передачі майна в оренду, тобто договірних відносин, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Правова позиція щодо застосування норм права у схожих правовідносинах викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 358/160/17, Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №486/259/15-а та від 16.12.2020 у справі № 640/9584/19.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2022 року про закриття провадження у справі № 308/11003/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 02.06.2022