Справа № 440/12856/21
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2022-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/12856/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/12856/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

13.10.2021 ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач, ДМС), в якому просить скасувати рішення відповідача від 21.05.2021 №159-21, а також зобов`язати відповідача визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

Мотивуючи свої вимоги позивач вказує, що станом на 2021 рік обставини які створюють для нього ризик зазнати поводження, яке заборонене статтею 2, 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у країні його громадянської належності, залишаються актуальними. Стверджує, що згідно з сирійським законодавством він має служити в армії, а тому у разі повернення на Батьківщину його може бути призвано до лав армії, внаслідок чого він буде змушений вчиняти військові злочини проти цивільного населення. В разі ж відмови нести службу його можуть вбити як дезертира. До того ж позивач має побоювання стати жертвою переслідувань через своє віросповідання християнства.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 18.10.2021 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Цією ж ухвалою суд залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (надалі - третя особа, УДМС в Полтавській області).

У поясненнях від 03.11.2021 третя особа зазначає, що відповідачем прийнято обґрунтованість оскарженого рішення, оскільки за наслідками аналізу наданих позивачем до міграційної служби докментів не встановлено обставин, які є передумовою для надання відповідного статусу (т. 1 а.с. 140-141).

03.11.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому представник висловив свої заперечення проти задоволення позову. Зазначає, що серед фактів повідомлених заявником відсутні підстави для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Так, згідно з інформацією країни походження заявника на сьогоднішній день збройні сутички в Сирії відбуваються лише на незначній території країни, до якої не входить місто, де проживав заявник до виїзду в Україну. Вважає доводи позивача про наявність ризику призову або покарання за ухилення від несення служби, а також побоювання стати жертвою переслідувань через віросповідання християнства лише припущеннями або спробою відшукати підстави для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 2 а.с. 150-156).

У відповіді на відзиві, що надійшла до суду 24.11.2021, представник позивача - адвокат Іванов Д.А. зазначає, що оскаржуване рішення прийнято на підставі висновку УДМС в Полтавській області від 09.04.2021 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей висновок у свою чергу не відображає актуальну та релевантну інформацію, а також свідчить про поверхове дослідження ситуації у країні походження позивача. Зауважував, що як на час звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так і на даний час у Сирії присутня ситуація загальнопоширеного насильства в умовах внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. (т. 2 а.с. 162-185).

Правом на заперечення відповідач не скористався.

Розгляд справи, відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 народився у м. Хасака Сирійської Арабської Республіки, де проживав разом із своєю сім`єю (батьком, матір`ю та двома сестрами). Зі слів заявника, наданих під час співбесіди, середню школу він закінчив у 2001 році. Після закінчення школи виїхав до Вірменії (м. Єреван) з метою отримання вищої освіти. Там закінчив два курси фармацевтичного інституту та за відсутністю коштів для подальшої оплати навчання, повернувся до Сирії. До 2008 року працював у м. Хасака провізором в аптеці. У 2008 році прибув до України з метою навчання. Провчившись один рік в Тернопільському медичному інституті, перевівся до Луганського медичного інституту. Диплом про вищу освіту отримав у 2012 році. Після закінчення ВНЗ територію України не залишив так як в Сирії розпочався збройний конфлікт. У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до УДМС в Полтавській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС від 27.02.2015 № 88-15 дану особу визнано особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, та видано посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 26).

02.12.2016 ОСОБА_1 здійснив спробу незаконного, поза пунктом пропуску, перетину Державного кордону України та був затриманий прикордонниками на ділянці відповідальності Мукачівського прикордонного загону. Причиною нелегального виїзду із України заявник назвав пошук кращого життя та бажання звернутися за захистом в іншій європейській країні.

За інформацією Державної прикордонної служби України та клопотанням УСБУ в Полтавській області було ініційовано подання про позбавлення заявника статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

28.04.2017 ДМС прийнято рішення №163-17 про позбавлення ОСОБА_1 статусу особи, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 27).

Після отримання повідомлення про позбавлення статусу особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 посвідчення НОМЕР_1 до УДМС в Полтавській області не повернув, мотивуючи це тим, що він його втратив.

У зв`язку з цим даний документ було визнано недійсним.

Повторно із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 звернувся до УДМС в Полтавській області лише 14.02.2020 (т. 1 а.с. 173-180). До цього часу заявник на території України перебував без документів на право проживання. За порушення правил перебування іноземних громадян на території України його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП. В подальшому стосовно ОСОБА_1 24.10.2019 було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та зобов`язано його покинути територію України до 20.11.2019 (т. 1 а.с. 167), яке він оскаржив у судовому порядку.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень суд з`ясував, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03.12.2020 у справі №553/2863/19 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Подільського районного відділу у м. Полтаві УДМС в Полтавській області, УДМС в Полтавській області про скасування рішення №22 від 24.10.2019 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2021 у справі №553/2863/19 рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 03.12.2020 залишено без змін.

05.03.2020 позивач отримав повідомлення від УДМС в Полтавській області № 5 від 04.03.2020 про те, що йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на підставі наказу УДМС в Полтавській області від 04.03.2020 № 48 (т. 1 а.с. 222-223).

Не погодившись з цим наказом позивач звернувся зі скаргою до ДМС (а.с. 226-236).

Наказом УДМС в Полтавській області від 13.03.2020 № 55 продовжено термін дії довідки "Про звернення за захистом в Україні" (а.с. 237-238).

Рішенням ДМС від 25.05.2020 № 96-20 відхилено скаргу на наказ УДМС в Полтавській області від 04.03.2020 № 48, про що сповіщено позивача повідомленням від 03.06.2020 №11 (т. 2 а.с. 5, 12).

Не погоджуючись із наказом УДМС в Полтавській області від 04.03.2020 №48 та рішенням ДМС від 25.05.2020 № 96-20, позивач оскаржив їх до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.08.2020 у справі №440/2883/20, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ УДМС в Полтавській області №48 від 04.03.2020. Зобов`язано УДМС в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

На виконання судового рішення наказом УДМС в Полтавській області прийнято рішення від 09.02.2021 про оформлення громадянину Сирії ОСОБА_1 документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 2 а.с. 60).

08.10.2021 позивач отримав повідомлення від УДМС в Полтавській області № 9 від 05.10.2021 про те, що йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на підставі рішення ДМС від 21.05.2021 №159-21 (т. 2 а.с. 147-148).

Не погодившись із правомірністю такого рішення ОСОБА_1 знову звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір по суті, суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (надалі - Закон №3671-VI).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 6 Закону №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За приписами частин першої, сьомої статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. При цьому слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв для надання статусу біженця.

Побоювання особи є власним оціночним (суб`єктивним) судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. В той же час ситуація у країні походження є об`єктивним доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. При цьому побоювання можуть ґрунтуватися не лише на власному досвіді біженця, а й на досвіді інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися від біженця та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Так, у даній справі судом встановлено, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з мотивів відсутності передумов, визначених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Згідно зі статтею 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Заявник стверджує, що на даний момент він не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності - Сирії через побоювання примусово бути призваним на службу та воювати на боці опозиції чи сирійських збройних сил. Окрім цього заявник повідомив про релігійні мотиви, згідно з якими він сповідує християнську релігію та побоюється переслідування в Сирії з боку ісламських радикальних угрупувань.

З відзиву відповідача суд з`ясував, що УДМС в Полтавській області відповідно до вимог Закону перевірено елементи заяви позивача для оцінки правдоподібності. Аналіз інформації по країні походження показав, що сирійський конфлікт, який розпочався у березні 2011 року, та згодом переріс у громадянську війну, на сьогоднішній день перебуває у стадії врегулювання.

Полтавським окружним адміністративним судом при прийнятті рішення 11.08.2020 у справі №440/2883/20 про визнання протиправним рішення УДМС в Полтавській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, використовувались Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку, Редакція V, де, зокрема, зазначено: „Как сообщается, на протяжении 2016-2017 гг. сирийские правительственные силы отвоевали у антиправительственных вооруженных группировок и ИГИШ значительную часть территории страны, в частности, соответственно крупнейший город Сирии Алеппо (в декабре 2016 г.) и, после прорыва трехлетней блокады ИГИШ, расположенный на северо-востоке страны город Дейр-эз-Зор (в сентябре 2017 г.). На момент подготовки данного материала сирийские правительственные силы осуществляют контроль над всеми крупными городами, включая столицу страны Дамаск и большинство ее пригородов, города Алеппо , Хомс , Хама , частично город Деръа, большинство территорий вдоль границы с Ливаном, а также прибрежный регион, в том числе провинции Латакия и Тартус».

Однак, описана в Рекомендаціях ситуація характерна для 2016 року - листопада 2017 року. З того часу по березень 2021 року ситуація в Сирії значно змінилася.

По-перше, карта контролю сирійських територій свідчить про те, що урядові сили уже здійснюють контроль значної території країни https://www.jusoor.co/details/MAP-OF-MILITARY-INFLUENCE-IN-SYRIA-01-11-2020/793/en (дата доступу 30.03.2021).

По-друге, широкомасштабні бойові дії на всій території Сирії не ведуться. Значна територія країни контролюється владою і є цілком придатною для проживання.

По-третє, радикальне ісламське угрупування ІДІЛ втратило контроль над сирійськими територіями.

« Исламское Государство Ирака и Сирии больше не имеет военного контроля над сирийской территорией с февраля 2019 года ». https://www.jusoor.co/details/MAP-OF-MILITARY-INFLUENCE-IN-SYRIA-01-11-2020/793/en (дата доступу 30.03.2021).

Аналіз найсвіжішої інформації по країні походження заявника свідчить про те, що на сьогоднішній день в Сирії збройні сутички відбуваються лише на лінії розмежування і лише в північно-західній території країни: https://www.jusoor.co/details/MAP-OF-MILITARY-INFLUENCE-IN-SYRIA-01-11-2020/793/en (дата доступу 30.03.2021); https://www.jusoor.co/details/A-Whole-Year-has-Longest-Ever-Ceasefire-Since-2011-in-Syria!/853/en (дата доступу 30.03.2021).

Окрім цього інформації по країні походження заявника свідчить про те, що на підконтрольній урядовим силам території в Сирії на сьогоднішній день активно проводяться заходи по відновленню країни після довготривалого конфлікту: https://function.mil.ru/news_page/country/more.htm?id=12192854@egNews (дата доступу 24.02.2021).

Ця ж інформація підтверджується чисельними відеоматеріалами (відео новини), розміщеними в Інтернет https://www.youtube.com/watch?v=tXGoqesKs9Q; https://www.youtube.com/watch?v=0cviPMNRas0 (дата доступу 24.02.2021).

Як показує остання карта контролю сирійських територій, м. Хасака та її мухафаза контролюється сирійськими урядовими силами спільно з курдськими формуваннями. Тобто курдські формування спільно з урядовими силами протистоять турецьким збройним формуванням ( https://www.hrw.org/ru/world-report/2020/country-chapters/337422 (дата доступу 30.03.2021).

Тобто регіон, де проживав заявник до виїзду в Україну, на сьогоднішній день є повністю безпечним для проживання.

Отже, твердження заявника щодо небезпечності ситуації в Сирії не повністю відповідає її реальному стану.

Таким чином в Сирії на сьогоднішній день має місце конфлікт, проте збройні сутички відбуваються лише на незначній території країни, до якої не входить місто, де проживав заявник.

Як стверджує ОСОБА_1 , у разі повернення в Сирію, його можуть призвати до урядової армії. Заявник повідомляє, що не має бажання служити у збройних силах своєї країни та приймати участь у військових діях.

В ході вивчення інформації по країні походження, зокрема порядку рекрутування до сирійської армії, органами ДМС було встановлено, що відповідно до законодавства Сирії особи, які перебувають за кордоном, мають право на отримання відстрочення від служби в армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії, так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, яким є Почесне консульство Сирійської Арабської Республіки в м. Одесі. Відстрочка можлива за деякими обставинами: при одруженні з громадянкою України, при навчанні у ВНЗ України, при наявності в родині одного сина, а також в умовах сплати відповідного мита (від 250 до 500 дол. США). Зазначена сума дозволяє отримати відстрочку на 1 рік. Крім цього існують можливості сплати одноразового мита за відстрочку на все життя (http://www.1tv.ru/news/world/233332 (дата доступу 24.02.2021).

Відповідно до даних викладених у методичних рекомендаціях по Сирії, Великобританія 2013 р.: «Обов`язкове здійснення військової служби вказано у Національному Службовому Акті 1953 року. Усі чоловіки віком від 18 до 40 років є військовозобов`язаними за виключенням тих курдів, які є особами без громадянства… Покарання за ухилення від призову на військову службу залежить від обставин та може коливатися від 1-6 місяців ув`язнення до 5 років…» (Великобританія: UK Home Office (МВС), Методичні рекомендації: Сирія, 15 січня 2013, див.: http://www.refworld.org/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?docid=50f55c8d2 (дата доступу 30.03.2021).

В іншому звіті МВС Великобританії зазначено: «… якщо громадянин був призваний до військової служби поки він знаходився за кордоном, він буде ідентифікований імміграційними органами влади після повернення до Сирії, оскільки його ім`я з`явиться у списку розшукуваних осіб. Імміграційні органи влади проінструктують його про необхідність прозвітувати про свій приїзд військовим органам влади, зазвичай впродовж 2 тижнів. Або до одного місяця після приїзду. Однак у випадку, якщо особа не повідомить військовий орган влади впродовж зазначеного часу, її викличуть у військовий суд та обвинуватять в ухиленні від призову на військову службу…». (Великобританія: МВС, Інформація по країні походження: Сирія, 15 серпня 2012р., див: http://www.refworld.org/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?docid=50374cf72 (дата доступу 24.02.2021).

При зверненні із заявою про отримання притулку ОСОБА_1 повідомив, що він єдиний син в родині, тому його не може буде призвано на службу.

Окрім цього з відкритих джерел встановлено, що Президент Сирійської Арабської Республіки Башар Асад у 2018 році видав указ №18, який передбачає загальну амністію для тих осіб, які ухиляються від військової служби та які втекли від неї за кордон або були переміщені всередині країни: https://news.rambler.ru/middleeast/40993985/?utm_content=rnews&utm_medium=read_more&utm_source=copylink ; https://www.sana.sy/ru/?p=178859 (дата доступу 24.02.2021).

Окрім цього, останнім законодавчим декретом Башара аль-Асада №31 внесені зміни до Закону про обов?язкову військову службу, що дає можливість певним категоріям сирійських чоловіків уникнути обов?язкової служби в армії (https://www.jusoor.co/details/Notes-on-Legislative-Decree-No.-31-to-Amend-the-Mandatory-Military-Service-Law/797/en (дата доступу 30.03.2021).

Таким чином наявність ризику призову або покарання за ухилення від несення служби є лише припущенням ОСОБА_1 або його спробою вишукати підстави для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, інформація заявника про те, що при поверненні в Сирію він обов`язково буде примусово призваний до сирійської армії і примусово візьме участь у збройному конфлікті, не має під собою обґрунтування.

Також у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 стверджує, що також однією із причин його повторного звернення за захистом в Україні стала його належність до християнської релігії. З його слів на сьогоднішній день християн в Сирії повсюди переслідують представники радикальних ісламістських організацій.

З метою з`ясування належності заявника до християнської релігії в ході проведення інтерв`ю йому були задані ряд питань на зазначену тему.

Як пояснив ОСОБА_1 , він виріс у християнській сім`ї і до цього часу сповідує християнську релігію. На сьогоднішній день (з його слів) він відвідує церкву у м. Полтаві та справляє молитви.

Однак, суд звертає увагу на те, що заявник в порушення вимог статті 5 Закону №3671-VI (в частині порядку звернення особи із заявою) повторно звернувся із заявою про отримання притулку в Україні лише через 3 роки після позбавлення його додаткового захисту в Україні (саме тоді, коли відносно нього було прийнято рішення про примусове повернення).

Вказана норма Закону не встановлює будь-яких санкцій за порушення строку подання заяви, водночас відображає рівень побоювань заявника зазнати переслідувань чи серйозної шкоди. Значна тривалість проміжку часу між втратою свого статусу та повторним зверненням із заявою про отримання притулку в Україні може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Таким чином запевнення про небажання повертатися до Сирії у зв`язку із зазначеними обставинами пов`язано із намаганнями обґрунтувати свою заяву на отримання притулку з метою легалізації в Україні.

Водночас заявник не навів жодних фактів свого особистого переслідування в країні походження. До виїзду із країни він не зазнавав переслідувань з боку державних чи недержавних агентів. Свою країну він залишив вільно з єдиною метою - навчання у вищому навчальному закладі України.

Заявник ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним також не був.

Перебуваючи в Україні, 21.07.2017 заявник вільно звертався до посольства Сирійської Арабської Республіки з метою отримання нового паспортного документа № НОМЕР_2 . При цьому жодних проблем чи перешкод з його отриманням заявник не мав (т. 1 а.с. 175).

Тобто, у сирійської влади відсутні будь-які претензії до заявника.

Досліджуючи обставини, пов`язані із можливими переслідуваннями на сьогоднішній день християн в Сирійській Арабській Республіці органо ДМС з`ясовано, що християни, які проживали в Сирії, під час війни дійсно перебували під загрозою переслідування з боку радикальних мусульманських угрупувань, зокрема ІДІЛ. Після звільнення від них сирійських територій християни мають змогу знову вільно проживати та вільно сповідувати свою релігію. http://www.blagovest-info.ru/index.php?ss=2&s=7&id=81957 (дата доступу 24.02.2021); https://www.jusoor.co/details/MAP-OF-MILITARY-INFLUENCE-IN-SYRIA-01-11-2020/793/en (дата доступу 30.03.2021); https://www.svoboda.org/a/30181821.html (дата доступу 24.02.2021); https://tass.ru/obschestvo/7456567 (дата доступу 24.02.2021).

Заявник особисто підтвердив факт існування на сьогоднішній день на території його рідного міста церкви. Повідомив, що священик особисто веде сайт даної релігійної структури.

Тож твердження заявника про неналежне ставлення сирійської влади до християн нічим не підтверджено.

Аналіз наведених відповідачем у відзиві обставин показав, що такі відповідають дійсності.

Отже, відсутні підстави вважати, що у заявника наявні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і, як наслідок, відсутні підстави для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI.

Щодо відповідності заяви шукача притулку вимогам п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI у відзиві відповідач повідомив наступне.

Свою заяву про звернення за захистом ОСОБА_1 мотивує складною безпековою ситуацією в країні громадянської належності - Сирії. Інформація по країні походження підтверджує про наявність на сьогоднішній день в Сирії збройного конфлікту, проте військові дії відбуваються лише на незначній території країни, що підтверджується актуальною ІКП.

Наявність збройних сутичок чи конфлікту в країні не завжди свідчить про наявність загрози особисто для конкретної особи.

Як уже зазначалось, територія міста Хасака перебуває під контролем сирійських урядових сил спільно з курдськими формуваннями.

Полтавський окружний адміністративний суд при прийнятті рішення у справі № 440/2883/20 про зобов`язання міграційної служби повторно розглянути заяву зауважив, що «сьогодні в Сирії наявний збройний конфлікт, відбуваються військові дії, які створюють реальну загрозу життю, безпеці та свободі позивача», при цьому використовував інформацію по країні походження заявника «Доповідь Генерального секретаря від 19.02.2019 про виконання резолюцій 2139(2014), 2165(2014), 2191(2014), 2258(2015), 2332(2016), 2393(2017) та 2401(2018)», де йдеться про «посилення бомбардувань на північному заході країни та обстріли уздовж ліній фронту на півночі муха фази Хама, південно-східних районах муха фази Ідліб і на заході Алеппо» (т. 2 а.с. 46).

В іншому джерелі, на яке посилється суд у своєму рішенні (Доповідь Незалежної комісії з розслідування подій в Сирійській Арабській Республіці від 31.01.2019), вказано: «продовжують надходити повідомлення про напади на цивільних осіб та цивільні об?єкти в провінціях Ідліб, Алеппо, Дайр-ез-Зор і Ес-Сувейда» (т. 2 а.с. 46).

Проте слід звернути увагу на те, що місто Хасака, звідки походить заявник, не входить до зазначеної зони і є цілком безпечним для проживання.

Повторне дослідження та аналіз ситуації в Сирійській Арабській Республіці з офіційних джерел показало, що поняття небезпечності і складності ситуації було притаманним для періоду, коли країна була повністю охоплена бойовими діями, коли на арені протистоянь, наряду з сирійською урядовою армією і опозиційними збройними формуваннями, виступали ряд радикальних ісламських формувань. На сьогоднішній день в Сирії бойові дії відбуваються лише на лінії розмежування, переважним чином на північному-заході країни (і лише в період, коли не виконуються угоди про припинення вогню). Тому не можна стверджувати про те, що в Сирії на сьогоднішній день вся територія країни охоплена збройним протистоянням, і у зв`язку з цим на всій території країни склалася ситуація, небезпечна для життя.

Зазначена позиція ДМС узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13.08.2020 у справі № 820/647/18, де Суд звернув увагу на те, що посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може само по собі слугувати безумовною підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання. При поверненні до країни свого походження, позивач не позбавлений можливості віднайти місце для свого проживання у іншому безпечному місці. Не бажання або ухиляння від виконання свого громадянського боргу по захисту свої країни через проходження військової служби, або через побоювання притягнення до відповідальності за порушення законодавства своєї країни, не є передбаченою підставою для надання статусу біженця на території України.

Відповідно до п. 195 Керівництва по процедурам і критеріям визначення статусу біженців УВКБ ООН всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником; після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру встановлення статусу біженця, повинна оцінити всі доводи і достовірність тверджень заявника.

Заявник у своїх твердженнях наполягає на обставинах наявності небезпеки для нього у своїй країні, в той же час він не може назвати конкретно від кого ця небезпека виходить або говорить про угрупування ІДІЛ, яке на сьогоднішній день не впливове на території Сирії.

В ході інтерв`ю ОСОБА_1 повідомив, що не має жодних підтверджень небезпеки для нього в Сирії (т. 1 а.с. 179).

До того ж, як наголосив у відзиві відповідач, заявнику рішенням ДМС від 27.02.2015 №88-15 вже надавався статус особи, яка потребує додаткового захисту. Однак він, маючи право законно проживати на території України, вчинив спробу незаконного перетину Державного кордону України, мотивуючи свої дії бажанням звернутися за захистом в іншій європейській країні. За клопотанням Служби безпеки України 27.04.2017 ДМС було прийнято рішення про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту в Україні.

Такі дії заявника суд розцінює як небажання скористатися захистом в Україні.

Таким чином, в світлі розвитку та зміни ситуації в Сирії, зокрема в місті Хасака, звідки походить заявник, органами ДМС зроблено правильний висновок про те, що у заявника у разі повернення до країни громадянської належності немає обґрунтованих підстав мати побоювання застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, які у відповідності до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є підставами для отримання додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

З огляду на встановлені судовим розглядом обставини, суд приходить до висновку про те, що обставини наведені у позовній заяві, як і факти повідомлені позивачем, не можуть бути визнані належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

Будь-яких інших обґрунтованих аргументів, які б свідчили про негативні фактори в країні походження позивачем не наведено, а судом не встановлено.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

За таких обставин суд приходить до переконання, що за результатами розгляду відомостей, наведених у заяві позивача, та співбесід останнього з посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Сирійській Арабській Республіці жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що у свою чергу свідчить про відсутність у заявника передумов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Матеріали міграційної справи ОСОБА_1 та повідомлені ним обставини не містять обґрунтованих обставин того, що позивач під час перебування в країні походження, чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської приналежності зазнає переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відтак сукупність зібраних у справі доказів свідчить на користь висновку про відсутність підстав для надання громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даному випадку відповідач довів суду, що при прийнятті спірного рішення він діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Сторона позивача цих обставин спростувати не спромоглася.

Відтак рішення відповідача щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 суд визнає правомірним, у зв`язку з чим позовні вимоги суд визнає необґрунтованими та відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

За відсутності підстав для задоволення позову відсутні й підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку впродовж тридцяти днів з моменту його підписання в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Б. Супрун