Справа № 160/4831/22
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2022 року Справа № 160/4831/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.,
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2022 р. провадження у справі №160/4831/22 було відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
Позивач - ОСОБА_1 звернулась до Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради із заявою щодо надання будівельного паспорту забудови земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
На означену заяву щодо надання будівельного паспорту забудови земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , Управлінням містобудування та архітектури Кам`янської міської ради було надано відповідь від 22.06.2021 р., в тексті якої зазначено, що за результатом розгляду поданого ОСОБА_1 пакету документів, відповідно до «Порядку видачі будівельних паспортів забудови земельної ділянки (затверджено Наказом Мінрегіонбуду №103 від 05.07.2011 р.) з`ясовано наступне.
Відповідно до плану зонування території м.Кам`янське (затверджений рішенням міської ради від 30.01.2015 №1197-59/VІ зі змінами) ділянка знаходиться в спеціальній зоні «Р-3» (зона озеленених територій загального користування). Зона призначена для організації повсякденного відпочинку населення. До зони входять парки, сквери, бульвари та інші озеленені території, що активно використовуються населенням для відпочинку, об`єкти відпочинку, туризму, спортивні та рекреаційні для дітей та дорослих. Розміщення індивідуального житлового будинку не відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
Враховуючи викладене вище надання будівельного паспорту не вбачається можливим на підставі невідповідності розміщення житлового будинку вимогам містобудівної документації.
Суд зазначає, що копію ухвали суду від 29.03.2022 р. у справі №160/4831/22 разом з позовною заявою та доданими до неї документами направлено на адресу відповідачів, що підтверджується відомостями, які містяться в матеріалах справи.
15.04.2022 р. представником відповідача - 2 Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради було направлено на адресу суду відзив на позовну заяву, в тексті якого зазначено наступне.
Позивач зверталась до Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради із заявою від 15.06.2021 року за вх. № 033030 щодо надання будівельного паспорту забудови земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
Повідомленням - рішенням управління від 22.06.2021 року за вих. № р/99 позивача проінформовано про те, що за результатом розгляду поданого нею пакету документів, відповідно до «Порядку видачі будівельних паспортів забудови земельної ділянки (затвердженого Наказом Мінрегіонбуду№103 від 05.07.2011, далі Порядок) з`ясовано наступне. Відповідно до плану зонування території м.Кам`янське (затверджений рішеннямміської ради від 30.01.2015 № 1197-59/VI зі змінами) ділянка знаходиться в спеціальній зоні «Р-З» (зона озеленених територій загального користування). Зона призначена для організації повсякденного відпочинку населення. До зони входять парки, сквери, бульвари та інші озеленені території, що активно використовуються населенням для відпочинку, об`єкти відпочинку, туризму, спортивні та рекреаційні для дітей та дорослих. Розміщення індивідуального житлового будинку не відповідає вимога містобудівної документації на місцевому рівні.
Цим же Повідомленням - рішенням управління від 22.06.2021 року за вих. № р/99 позивачу відмовлено у наданні їй будівельного паспорту житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 на підставі невідповідності розміщення житлового будинку вимогам містобудівної документації. Позивачу повернуто у встановленому порядку поданий нею пакет документів до її заяви.
Зазначене Повідомлення - рішення управління позивачем не оскаржувалось.
Представник відповідача - 2 - Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради також зазначає, що, у передбачених Законом інших порядках, відповідно до ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», позивач до управління не зверталась.
На підставі викладеного вище, представник відповідача - 2 - Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради просить суд у задоволенні пред`явлених позовних вимог відмовити у повному обсязі.
При цьому, суд зазначає, що разом із відзивом на позовну заяву, представником відповідача - 2 - Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради було подано як заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, так і клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, в обґрунтування яких зазначено наступне.
Повідомленням - рішенням управління від 22.06.2021 року за вих. № р/99 позивачу відмовлено у наданні їй будівельного паспорту житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 на підставі невідповідності розміщення житлового будинку вимогам містобудівної документації. Позивачу повернуто у встановленому порядку поданий нею пакет документів до її заяви.
Зазначене Повідомлення - рішення управління позивачем не оскаржувалось.
У передбачених Законом інших порядках, відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», позивач до управління не зверталась.
На підставі означеного вище, представник відповідача-2 просить суд здійснювати розгляд справи № 160/4831/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, проводити за правилами загального позовного провадження.
26.05.2022 р. представником відповідача-1 Кам`янської міської ради було направлено на адресу суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, в обґрунтування якого зазначено, що судом не зазначені мовити можливості розгляду справи за правилами спрощеного провадження.
26.05.2022 р. представником відповідача-1 Кам`янської міської ради було направлено на адресу суду відзив на позовну заяву, в тексті якого зазначено наступне.
Представник відповідача 1, посилається на ч.1, 2 ст.99 КАС України, якою визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
На підставі означеного, представник відповідача -1 зазначає, що перевіряючи обґрунтованість заявленої позивачем вимоги, вбачається наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду.
Водночас, представник відповідача 1 зазначає, що повідомленням-рішенням управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради від 22.06.2021 р. за вих.№р/99 позивачу відмовлено у наданні їй будівельного паспорту житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 на підставі невідповідності розміщення житлового будинку вимогам містобудівної документації. Позивачу повернуто у встановленому порядку поданий нею пакет документів до її заяви. Зазначене повідомлення-рішення управління позивачем не оскаржувалось, правомірним і чинним, до того ж на момент звернення позивача до суду з даним позовом.
З урахуванням зазначеного вище, представник відповідача 1 Кам`янської міської ради, просить суд у задоволенні пред`явлених позовних вимог відмовити у повному обсязі.
26.05.2022 р. представником відповідача 1 Кам`янськлї міської ради, було направлено на адресу суду заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, в обґрунтування якої зазначено, що станом на 25.05.2022 р. Кам`янській міській раді не відомо про розгляд заяви відповідача-2 про розгляд справи в порядку загального провадження, отже для правильного вирішення справи (можливості надання заперечень, пояснень) та виконання вимог КАС України при розгляді відповідної категорії справ, є необхідність розгляду справи в загальному проваджені.
Щодо заявлених клопотань представників відповіда-1, та відповідача-2 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, суд зазначає наступне.
У відповідності до ч.4 ст.9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Відповідно до ч.2 ст.210 КАС України, з урахуванням змісту спірних правовідносин, обставин справи та зібраних у справі доказів суд під час розгляду справи по суті може змінити порядок з`ясування обставин справи та порядок дослідження доказів, про що зазначається у протоколі судового засідання.
Відповідно до ч.3 ст.257 КАС України, при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Статтею 262 КАС України, визначено особливості розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Здійснивши системний аналіз зазначених вище норм чинного законодавства, суд зазначає, що останній наділений правом при вирішенні питання щодо відкриття провадження у справі за правилами спрощеного або загального позовного провадження враховувати як складність даної справи, так і необхідність з`ясування всіх обставин у такій справі.
Відтак, призначення справи до розгляду за правилами загального позовного провадження з підстав, які зазначають відповідачв, а саме: на думку останніх предмет спору за своїм змістом є значимим, з необхідністю переходу до загального позовного провадження, є правом суду, а не обов`язком.
При цьому, суд зазначає, що з метою збереження життя та здоров`я людей, та з урахуванням як положень постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 р., зі змінами, так і положень Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, судом було відкрито провадження у даній справі та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
З урахуванням зазначеного вище, суд прийшов до висновку щодо необґрунтованості та безпідставності заявленого клопотання представників відповідача-1, та відповідача-2 про розгляд позовної заяви у справі №160/4831/22 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а отже суд прийшов до висновку про наявність підстав щодо відмови в задоволенні клопотання представників відповідачаів про розгляд даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, дотримуючись при цьому принципу процесуальної економії в адміністративному судочинстві та з урахуванням вимог ч.5 ст.243 КАС України, в тексті рішення суду.
Суд розглянув справу відповідно до ст. 262 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, враховуючи строк розгляду справи, передбачений ст.258 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та відзив відповідача-1, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до означеного Договору цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і громадських будівель (присадибна ділянка).
Відповідно до технічної документації ТОВ «Землеустрій», копія якої міститься в матеріалах справи, комплекс робіт із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (на місцевості) було здійснено на замовлення гр. ОСОБА_3 (першого власника) на підставі документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а саме: рішення 42 сесії V скликання Дніпродзержинської міської ради від 28.09.2009 р. № 782-42/У «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність, надання земельних ділянок на умовах оренди, розподіл земельних ділянок, вилучення та затвердження фактичних площ землекористування», та Додаток до рішення міської ради від 28.09.2009р. № 782-42/V, згідно яких Дніпродзержинською міською радою було надано згоду на безкоштовну передачу у приватну власність гр. ОСОБА_3 земельну ділянку прощею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_2 . Функціональне призначення земельної ділянки (по матеріалам інвентаризації) - для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Відповідно до акту встановлення меж земельної ділянки, що передається у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) було встановлено в натурі межі земельної ділянки, що відводиться у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) гр. ОСОБА_3 на території Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області, м.Дніпродзержинськ (нині АДРЕСА_2 , загальною площею 0,1000 га, в. т.ч. сільськогосподарських угідь 0.1000 га, з них: ріллі 0,1000 га. в т.ч. в ох.зоні газопроводу 0,0055 га, багаторічних насаджень - га, під будівлями та іншими угіддями - га.
15.06.2021 р., ОСОБА_1 звернулась до Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради із заявою щодо надання будівельного паспорту забудови земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
Проте, Управлінням містобудування та архітектури Кам`янської міської ради, було надано лист від 22.06.2021 р. № Р/99, яким повідомило про відмову у наданні будівельного паспорту на підставі невідповідності розміщення житлового будинку вимогам містобудівної документації. В листі також вказано, що відповідно до плану зонування території м. Кам`янського (затверджений рішенням міської ради від 30.01.2015 № 1197-59/VI зі змінами) ділянка знаходиться в спеціальній зоні «Р-3» (зона озелениних територій загального користування). Зона призначена для організації повсякденного відпочинку населення. До зони входять парки, сквери, бульвари та інші озеленені території, що активно використовуються населенням для відпочинку, об`єкти відпочинку, туризму, спортивні та рекреаційні для дітей та дорослих. Розміщення індивідуального житлового будинку не відповідає вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.
Рішенням Дніпродзержинської міської ради від 30.01.2015 № 1197-59/ VI, на підставі службової записки управління містобудування та архітектури міської ради вих. від 21.11.2014 р. №3и/739, було затверджено План зонування території м.Днпродзержинська. Відповідно до п. 2 резолютивної частини рішення Дніпродзержинської міської ради від 30.01.2015 № 1197-59/ VI, організацію виконання та координацію цього рішення покладено на заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради, начальника управління містобудування та архітектури міської ради - головного архітектора міста, контроль - на постійну комісію з питань містобудування та архітектури міської ради.

При цьому, суд зазначає, що на схемі розміщення земельної ділянки на плані, підготовлена ТОВ «Землеустрій» станом на 2010 р., видно, що аналогічні ділянки по АДРЕСА_3 , виділені міською радою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) іншим громадянам вже майже забудовані.

На Схемі розміщення земельної ділянки на плані, підготовлена ДП ПІ «Дніпродзержинськцивільпроект», та Топографо-геодезичної зйомки, копія якого міститься в матеріалах справи, станом на 2021р., встановлено, що аналогічні ділянки навколо земельної ділянки за кадастровим номером :15:017:0007 за адресою: АДРЕСА_3 , виділені міською радою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) іншим громадянам вже забудовані.

Щодо вирішення справи по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує Закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 року №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР).

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону № 280/97-ВР, органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради України і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Оскаржуване у даній справі рішення Кам`янської міської ради від 30.01.2015 р. № 1197-59/УІ «Про затвердження плану зонування території м.Дніпродзержинська» в частині віднесення земельної ділянки, площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер - :02:007:0107 до спеціальної зони «Р-3» (зони озеленених територій загального користування) є нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування, а тому під час розгляду даної справи суд надає оцінку спірним правовідносинам на відповідність визначеним частиною 2 статті 2 КАС України критеріям.

Статтею 264 КАС України визначено особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

За встановленими у справі обставинами позивач є особою, щодо якої застосовується оскаржуваний нормативно-правовий акт органу місцевого самоврядування, а тому наділений правом на його оскарження.

Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності (ч. 3 ст. 264 КАС України).

Відповідно до статей 28, 31 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема: підготовка і подання на затвердження ради відповідних місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, іншої містобудівної документації; встановлення на відповідній території режиму використання та забудови земель, на яких передбачена перспективна містобудівна діяльність.

Статтею 12 Закону України "Про основи містобудування" від 16.11.1992 року №2780-XII (далі - Закон №2780-XII) визначено, що до компетенції сільських, селищних, і міських рад у сфері містобудування на відповідній території належить затвердження відповідно до законодавства місцевих програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, планів зонування територій, а за відсутності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території - детальних планів територій. До компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать: затвердження детальних планів територій за наявності затверджених в установленому законом порядку планів зонування території: визначення територій для містобудівних потреб.

Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 року №3038-VI (Закон - №3038-VI) встановлено правові та організаційні основи містобудівної діяльності, спрямовані на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 2 Закону №3038-VI планування і забудова територій - це діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій.

Статтею 7 Закону Закон №3038-VI визначено, що управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється шляхом:

1) планування територій на державному, регіональному та місцевому рівнях:

2) моніторингу стану розроблення та реалізації містобудівної документації всіх рівнях;

3) визначення державних інтересів для їх врахування під час розроблення містобудівної документації;

4) проведення ліцензування і професійної атестації;

5) розроблення і затвердження будівельних норм, державних стандартів і правил, запровадження одночасної дії міжнародних кодів та стандарт і в:

6) контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації.

Планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радцю Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування.

Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними ралами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації (стаття 8 Закону №3038-VI).

Відповідно до ст. 17 Закону №3038-VI, генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану. Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами, державними стандартами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується замовником за погодженням з розробником. У складі генерального пану населеного пункту може розроблятися план зонування території нього населеного пункту. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Строк дії генерального плану населеного пункту не обмежується. Зміни до генерального плану населеного пункту можуть вноситися не частіше, ніж один раз на п`ять років. Такі зміни вносяться органом місцевого самоврядування, який затверджував генеральний план населеного пункту.

Відповідно до ст. 18 Закону №3038-VI, план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. Зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: 1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; 2) виділення зон обмеженої, містобудівної діяльності; 3) відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; 4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; 5) установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; 6) узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель червоними лініями; 7) відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів.

Внесення змін до плану зонування території допускається за умови їх відповідності генеральному плану населеного пункту.

Відповідно до приписів частини другої статті 24 Закону №3038-VI забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Відповідно до частини першої статті 25 цього ж Закону режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що містобудівна документація на місцевому рівні істотно та протягом тривалого часу впливає на життєвий простір мешканців міста, навколишнє середовище, розвиток міста. Тому під час розробки містобудівної документації вкрай важливим є врахування інтересів держави, територіальної громади, окремих груп та осіб. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, відповідальні за розробку та затвердження містобудівної документації, діючи з дотриманням принципів належного урядування, повинні забезпечувати збалансований підхід до різних інтересів.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема у постанові Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі №826/1385/17 та Постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі №824/376/19-а.

Виходячи з наведеного, Кам`янська міська рада, реалізуючи виключну компетенцію щодо затвердження змін до містобудівної документації на місцевому рівні, під час розроблення та затвердження містобудівної документації повинна була враховувати інтереси держави, територіальної громади, окремих груп та приватних осіб, а внесення змін до чинного генплану повинно відбуватися у встановленому порядку.

Механізм розроблення або внесення змін до містобудівної документації з планування території на державному рівні в частині схем планування окремих частин території України та містобудівної документації з планування території на регіональному і місцевому рівнях визначається Порядком розроблення містобудівної документації, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16 листопада 2011 року №290 (далі - Порядок №290).

Пунктом 4.1 Порядку №290 визначено, що рішення про розроблення генерального плану, плану зонування території, детального плану території яка розташована в межах населеного пункту, а також внесення змін до цієї містобудівної документації приймає відповідна сільська, селищна міська рада.

Відповідно до пункту 4.3 Порядку №290 замовником розроблення містобудівної документації з планування території на місцевому рівні або внесення змін до неї є, зокрема, при розробленні генерального плану населеного пункту плану зонування території, а також детального плану території, яка розташована в межах населеного пункту, - виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Пунктом 4.11 Порядку №290 передбачено, що Генеральні плани населених пунктів, плани зонування території та зміни до них затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами.

Відповідно до пункту 1.4 Порядку №290 організація розроблення містобудівної документації або внесення змін до неї здійснюється шляхом, зокрема: надання розробнику вихідних даних, а також вимог щодо розширення об`єктів державного й регіонального значення або доручення щодо їх збирання.

Відповідно до пункту 4.2 ДБН Б. 1.1-1 5:2012 "Склад та зміст Генерального плану населеного пункту", затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 13 липня 2012 року №358 (далі - ДБН Б. 1.1-15:2012) при розробленні генерального плану враховують, зокрема, інформацію містобудівного, земельного та інших кадастрів; інвестиційні наміри юридичних і фізичних осіб щодо забудови та іншого використання території.

Абзацом 2 пункту 4.3 ДБН Б.1.1-15:2012 визначено, що генеральні плани населених пунктів розроблюють на підставі завдання на розроблення генерального плану населеного пункту (далі - завдання) відповідно до додатка Б.

Відповідно до пункту 5.1 ДБН Б. 1.1-15:2012 Генеральний план населеного пункту складається з текстових та графічних матеріалів.

Відповідно до таблиці 1, наведеної у пункті 5.5 ДБН Б. 1.1-15:2012, складовою графічних матеріалів є, зокрема, План існуючого використання території.

Підпунктом 5.5.2 ДБН Б. 1.1-15:2012 визначено, що на "Плані існуючою використання території" відображають, зокрема, території існуючої забудови різного функціонального призначення в межах населеного пункту, в тому числі житлової забудови (садибної, блокованої, багатоквартирної); земельні ділянки, надані для забудови та іншого використання.

Відповідно до підпункту 5.5.5 ДБН Б.1.1-15:2012 Генеральний план (основне креслення) виконують з урахуванням "Плану існуючого використання території". На основному кресленні генерального плану відображають елементи плану існуючого використання території, що залишаються незмінними на етапі реалізації генерального плану, пропозиції і проектні рішення щодо архітектурно-планувальної організації громадських центрів, транспортної та інженерної інфраструктури.

Аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок про те, що рішення про розроблення містобудівної документації на місцевому рівні та внесення до неї змін приймає відповідна сільська, селищна або міська рад, а замовником розроблення проекту такої документації є виконавчий комітет, відповідної ради. При цьому, замовник має надати розробнику вихідні дані в яких, крім іншого, відображаються існуючі використання території наявна житлова чи громадська забудова, земельні ділянки, надані у користування фізичним та юридичним особам.

Проект Генерального плану (внесення до нього змін) розробляється зокрема з урахуванням плану існуючого використання території, що залишаються незмінними на етапі реалізації генерального плану, а також інвестиційних намірів юридичних і фізичних осіб щодо забудови та іншого використання території з урахуванням земельних ділянок, наданих для забудови та іншого використання.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент ухвалення оскаржуваного рішення Кам`янської міської ради від 30.01.2015 № 1197-59/VІ «Про затвердження плану зонування території м.Дніпродзержинська» в частині віднесення земельної ділянки, площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер - :02:007:0107 до спеціальної зони «Р-3» (зони озеленених територій загального користування), земельна ділянка, площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер - :02:007:0107, обліковувалась, як об`єкт права приватної власності. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку і громадських будівель (присадибна ділянка). Категорія земель - землі житлової та громадської забудови. Вид використання земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд (присадибна ділянка). Форма власності - приватна.

Земельна ділянка кадастровий номер :02:007:0107 критеріям зони Р-3, наведених в Плані зонування території міста не відповідає, а її віднесення до зони Р-3 відбулось безпідставно та з порушенням норм формування плану зонування територій, визначених ст. 18 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

На момент прийняття оскаржуваного рішення земельна ділянка кадастровий :02:007:0107 використовувалась для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) іншим громадянам вже забудовані, що також підтверджується додатком до рішення міської ради від 28.09.2009 р. №782-42/V, копія якого міститься в матеріалах справи.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 90 ЗК України, гарантує власнику земельної ділянки право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Статтями 110, 111 ЗК України визначений порядок, підстави та види обтяжень та обмежень у використанні земель.

Частиною 2 статті 111 ЗК України встановлений вичерпний перелік видів обмежень у використанні земель та порядок їх встановлення. Обмеження на використання земель встановлюються законом, прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами, договором, рішенням суду. Обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятих на його підставі нормативних актів) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації. Відомості про обмеження вносяться до Державного земельного кадастру.

Судом встановлено, що належна позивачу земельна ділянка з кадастровим номером :02:007:0107 не мала зареєстрованих обмежень на її використання, а ні на момент її відчуження попереднім власником, а ні на даний час.

Чинним законодавством України не передбачений порядок обмеження прав власника земельної ділянки на її використання у інший спосіб і порядок, ніж встановлені ст.ст. 110, 111 ЗК України.

Внесення таких обмежень шляхом затвердження Плану зонування територій міста, через поміщення окремих земельних ділянок до зони з обмеженим режимом використання без наявних та достатніх для того законних підстав, без внесення відповідних відомостей та змін до земельного кадастру є таким, що суперечить Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", Порядком №290 та ДБН Б.1.1-15:2012, порядку замовлення та розроблення містобудівної документації на місцевому рівні та внесення до неї змін і доводить протиправність оскаржуваного рішення Кам`янської міської ради в частині затвердження Плану зонування територій міста, яким земельна ділянка, речове право на яку належить позивачу, поміщена до зони Р-3 (зони озеленених територій загального користування).

Відповідно до ст. 1 Закон України "Про землеустрій" цільовим призначенням земельної ділянки є використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 24 Закону "Про регулювання містобудівної діяльності" забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства. Зміна функціонального призначення територій не тягне за собою припинення права власності або права користування земельними ділянками, які були передані (надані) у власність чи користування до встановлення нового функціонального призначення територій. Забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Відповідно до положень ст. 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою (ч.5 ст. 20 ЗК України).

Отже, зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо). Така правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №806/5308/15. Чинне законодавство визначає, що планування та забудова земельних ділянок здійснюється, у тому числі, їх власниками, виключно в межах їх цільового призначення.

З огляду на зазначене, зміна функціонального призначення земельної ділянки, кадастровий номер :02:007:0107, за адресою: АДРЕСА_2 , із цільового призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку і громадський будівель (присадибка ділянка) за попереднім генеральним планом, на зону Р-3 (озеленені території) за містобудівною документацією, що затверджена оскаржуваним рішенням Кам`янської міської ради, зумовила неможливість реалізації позивачем речового права на забудову вказаної земельної ділянки відповідно до її цільового призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і громадський будівель (присадибка ділянка).

Корегування плану зонування міста Дніпродзержинська, яке було проведено на підставі рішення 59 сесії Дніпродзержинської міської ради VI скликання від 30.01.2015 року №1197-59/VI "Про затвердження плану зонування території м.Дніпродзержинська" шляхом затвердження плату зонування території м.Дніпродзержинська, що була затверджена раніше ухваленим рішенням Дніпродзержинської міської ради від 28.09.2009 №782-42/V, і перенесення земельної ділянки, кадастровий номер :02:007:0107 до зони озеленених територій загального користування, призвело до звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод власника земельної ділянки, кадастровий номер :02:007:0107, на її використання згідно визначеного цільового призначення.

Прийняття оскаржуваного рішення у частині віднесення земельної ділянки кадастровий :02:007:0107 в зону озеленених територій Р-3 за Планом зонування території міста відбулось із порушенням норм ст.ст. 8, ч. 2 ст. 19, ч. 3 ст. 22 Конституції України.

Переважні та допустимі види забудови зони Р-3 за Планом зонування території міста, затвердженим рішенням 59 сесії Дніпродзержинської міської ради VI скликання №1197-59/VI від 30.01.2015 року не допускають використання наданої позивачу земельної ділянки для забудови, що істотно порушує право позивача на використання земельної ділянки відповідно до її цільового призначення.

Означене вище є підставою для визнання оскаржуваного акту органу місцевого самоврядування протиправним та нечинним в частині, віднесення земельної ділянки кадастровий №:02:007:0107 в зону озеленених територій загального користування Р-3, що призвело до обмеження встановлених законом видів її використання та штучно звузило права позивача на її використання, що надано йому ст. 38 ЗК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України, ст. 90 ЗК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, використання належної йому земельної ділянки у порядку та у спосіб, встановлені законом. Обмеження можливості використання об`єкту права власності є недопустимим відповідно до норм статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує захист особи від будь-якого посягання держави на право особи мирно володіти своїм майном.

Відповідно до положень ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає формулювання в законі чітких, однозначних і зрозумілих правових приписів, за яких забезпечуються легкість та доступність з`ясування змісту права, і юридично закріплену можливість скористатися цим правом, передбачуваність застосування правових норм, а встановлювані законом обмеження будь-якого права повинні базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Європейський суд з прав людини в своїй практиці неодноразово вказував, що принцип правової визначеності охоплює такі прояви, як непорушність і нескасовуваність набутих законних прав (vested rights) та законність очікування (legitimate expectations), як право особи у своїх діях розраховувати на сталість існуючого законодавства.

Відповідно до частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Верховний Суд в постанові від 04 листопада 2020 року у справі №824/376/19-а, що стосується того ж предмету позову, зазначив на необхідність врахування рішень та правозастосовчої практики ЄСПЧ.

Зокрема, відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі "Золотас проти Греції" стаття 1 Протоколу №1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява №66610/09, пункт 39). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Капітал Банк АД проти Болгарії" ("Capital Bank AD v. Bulgaria", заява №49429/99, пункт 52).

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно бути виправданим, а таким воно є, якщо здійснюється з метою задоволення "суспільного інтересу" та з дотриманням "справедливого балансу". У рішенні "East/West Alliance Limited" проти України" (заява №19336/04) від 23 січня 2014 року Суд зазначив: "…будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар…"

Для дотримання загального правила, викладеного у першому реченні пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції, таке втручання повинно встановлювати "справедливий баланс" між потребами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав окремої особи. Отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями. Втручання не повинно завдавати значної шкоди володільцю майна. Для цього держава повинна дотримуватись певного балансу при втручанні у право особи на мирне володіння майном та надавати відповідну компенсацію, оскільки останній починає нести певні збитки у разі втручання. Для цього втручання повинно здійснюватися з розумним співвідношенням та з обґрунтованою пропорційністю.

У разі відсутності розумного співвідношення та обґрунтованої пропорційності між метою втручання держави в право особи на мирне володіння майном та збитками, які несе особа у зв`язку з неможливістю володіти своїм майном, а також у разі відсутності компенсації за втручання та законних підстав такого втручання, здійснюється грубе порушення права особи на мирне володіння майном.

Відповідно до ч. 9 ст. 264 КАС України, суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Частиною третьою статті 245 КАС України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З урахуванням обставин справи та наведених вище висновків суду по суті спору, враховуючи приписи ч. 9 ст. 264 та ч. 3 ст. 245 КАС України, суд вважає, що єдиним дієвим та реальним способом захисту порушеного права та законного інтересу позивача, який дозволить відновити становище, яке існувало до порушення, є визнання в судовому порядку протиправним та нечинним рішення 59 сесії Кам`янськоъ міської ради VI скликання №1197-59/VI від 30.01.2015 року «Про затвердження плану зонування території м.Дніпродзержинська» в частині віднесення земельної ділянки, площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер - :02:007:0107 до спеціальної зони «Р-3» (зони озеленених територій загального користування)», та, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд ввжає за необхідне вийти за межі позовних вимог, у відповідності до до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зобов`язання Дніпродзержинську міської ради розглянути питання про внесення змін до Плану зонування території м. Дніпродзержинська, затвердженого Рішенням 59 сесії Дніпродзержинської міської ради VІ скликання від 30.01.2015 року №1197-59/VI "Про затвердження плану зонування території м.Дніпродзержинська" в частині виключення земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер - :02:007:0107 із зони озеленених територій загального користування - Р-3 в Плані зонування територій міста.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною відмову Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради у наданні ОСОБА_1 будівельного паспорту забудови земельної ділянки, (кадастровий номер :02:007:0107) для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та зобов`язання Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради, повторно, з урахуванням висновків суду, розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу будівельного паспорту забудови земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (кадастровий номер - :02:007:0107), суд вважає такі вимоги передчасними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки на момент розгляду даної справи Кам`янською міською радою у відповідності до статей 8, 17 та 18 Закон №3038-VI не розглянуто питання про внесення змін до Плану зонування території м. Дніпродзержинська, затвердженого Рішенням 59 сесії Дніпродзержинської міської ради VІ скликання від 30.01.2015 року №1197-59/VI "Про затвердження плану зонування території м.Дніпродзержинська" в частині виключення земельної ділянки, площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер - :02:007:0107 із спеціальної зони «Р-3» (зони озеленених територій загального користування).

Іншими словами, наведена вище позовна вимога є передчасною, оскільки відповідач-2 - Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради, як суб`єкт владних повноважень, відповідно до наведених вище норм та висновків суду має вчинити відповідні дії після прийняття органом місцевого самоврядування рішення про внесення змін в частині до плану зонування територій міста.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повина довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем-1 Кам`янською міською радою, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності оскаржуваного рішення 59 сесії Кам`янської міської ради VI скликання від 30.01.2015 року №1197-59/VI "Про затвердження плану зонування території м.Дніпродзержинська" в частині включення земельної ділянки, площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер - :02:007:0107 із спеціальної зони «Р-3» (зони озеленених територій загального користування), а тому права та інтереси позивача підлягають судовому захисту, шляхом визнання протиправними і нечинним такого рішення та зобов`язання Кам`янської міської ради розглянути питання про внесення змін до Плану зонування території м. Дніпродзержинська, затвердженого Рішенням 59 сесії Дніпродзержинської міської ради VІ скликання від 30.01.2015 року №1197-59/VI "Про затвердження плану зонування території м.Дніпродзержинська» в частині виключення земельної ділянки, площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер - :02:007:0107 із спеціальної зони «Р-3» (зони озеленених територій загального користування).

На підставі викладеного вище, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Кам`янської міської ради (майдан Петра Калнишевського, 2, м.Кам`янське, Дніпропетровська обл., 51931), Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради (вул. Москорецька, 14а, м.Кам`янське, Дніпропетровська обл., 51931) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 264 КАС України резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Щодо заяви представника відповідача про залишення позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Кам`янської міської ради (майдан Петра Калнишевського, 2, м.Кам`янське, Дніпропетровська обл., 51931), Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради (вул. Москорецька, 14а, м.Кам`янське, Дніпропетровська обл., 51931) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії без розгляду, суд зазначає наступне.

Судом не було передбачено застосування до позовної заяви поданої ОСОБА_1 до Кам`янської міської ради, Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, суто «формального підходу», та, як наслідок перешкоджання доступу до суду.

Дніпропетровський окружний адміністративним суд, враховуючи ст.55 Конституції України, відповідно до змісту якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, надав позивачу ОСОБА_1 реалізувати своє право на звернення до суду шляхом призначення розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, та вирішення даної позовної заяви по суті, враховуючи підставу, на яку позивач посилається, як на істотну для справи обставину, а також зважаючи на необхідність відсутності суто формального підходу при призначенні, розгляді і вирішенні справ з огляду на пропуск відповідного строку звернення до суду.

Суд зауважує, що зазначена позиція кореспондується позиції Верховного Суду, викладеній в постанові Верховного Суду від 03.05.2018 р. у справі №204/5502/17 (2-а/204/208/17) (адміністративне провадження №К/9901/22212/18), в якій зазначається наступне.

Верховний Суд України в постанові від 11 вересня 2017 року, ухваленій за заявою про перегляд судових рішень з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, зазначив, що у справі, що розглядається, рішенням Європейського суду з прав людини встановлено порушення національним судом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права підприємства-заявника на доступ до суду, оскільки Вищий господарський суд України при розгляді повторної касаційної скарги ТОВ «Фріда» виявив надмірний формалізм, повертаючи скаргу без розгляду у зв`язку пропуском строку, встановленого для її подання, без клопотання про відновлення цього строку, і безпідставно не дав оцінки супровідному листу підприємства-заявника, в якому містилося клопотання продовжити відповідний строк і розглянути по суті касаційну скаргу.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, у відповідності до ч. 3 ст. 139 КАС України на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Кам`янської міської ради судові витрати (судовий збір) на суму 992,40 грн (1 984,80,00 грн/2).

Щодо заявленого позивачем клопотання про стягнення з відповідачів судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн., суд зазначає наступне

Позивачем до позовної заяви додавались відповідні докази на підтвердження понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із підготовкою та поданням відповідної позовної заяви до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у розмірі 8000,00 грн.

Відповідно до ст.143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

При цьому, відповідно до ч.3, 5 ст.143 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог, шляхом винесення додаткового рішення в порядку, визначеному ст.252 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України визначаються види судових витрат.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України надається визначення витрат на професійну правничу допомогу та зазначається наступне.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до змісту ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України визначаються загальні підстави щодо розподілу судових витрат. Зокрема, визначається наступне.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В адміністративних справах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", якщо судове рішення ухвалено на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, що підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету.

При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя №R (81)7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу повинна в принципі отримувати від сторони, що програла, відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до пунктів 1,5.6 статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокат фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; захист вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

З приводу зазначеного питання висловився і Конституційний Суд України, так, пунктом 3.2 рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Також Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

З огляду на наведене вище, до правової (правничої) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правничих питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, саме на суд покладається обов`язок оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, а також з огляду на принцип економії в адміністративному судочинстві, встановить що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн., представником позивача до суду надано: копію договору № 17 про надання правової допомоги від 06.07.2021 року; оригінал ордеру; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

В тексті позовної заяви було зазначено, що судові витрат на професійну правничу допомогу складають 8000,00 грн., що є гонораром адвоката за правничу допомогу, пов`язану з супроводженням справи у суді першої інстанції, а саме: збирання доказів, складання позовної заяви, її подання до суду.

При цьому, суд зазначає, що справа № 160/4831/22 за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Кам`янської міської ради (майдан Петра Калнишевського, 2, м.Кам`янське, Дніпропетровська обл., 51931), Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради (вул. Москорецька, 14а, м.Кам`янське, Дніпропетровська обл., 51931) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні).

У письмовому вигляді матеріали справи містять наступні документи, складені представником позивача: позовну заяву від 28.03.2022 р.

Суд зазначає, що представником позивача не недано до суду жодного документа в тексті якого б було посилання на адміністративну справу, в межах якої заявлені витрати до відшкодування, а також не відображають суті наданих послуг.

Тобто, матеріали справи, не доводять факту понесення позивачем витрат за складання та подання відповідних процесуальних документів в адміністративній справі № 160/4831/22/22, оскільки в доданих до матеріалів даної справи підтверджуючих документів щодо оплати професійної правничої допомоги не зазначено номер справи, в якій надавалась відповідна правнича допомога.

Враховуючи те, що наданими до суду, документами витрати на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено, суд проходить до висновку про відмову у розподілі судових витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначена правова позиція викладена Верховним судом у додатковому рішенні від 24 січня 2019 року по справі № 9901/350/18 (провадження №П/9901/350/18), в тексті якого зазначено, що надані до Суду представником позивача копії виписок з його банківського рахунку, на підтвердження того, що позивач поніс витрати на правову допомогу згідно актів приймання-передачі наданих послуг № 01-554 від 30 листопада 2017 року, № 02-554 від 11 червня 2018 року, № 03-554 від 22 жовтня 2018 року, такі витрати не підтверджують, оскільки не містять інформацію про номер справи, чи відповідний акт приймання-передачі наданих послуг згідно з якими були сплачені кошти.

Водночас, посилання у рахунку представника позивача на договір № 01/16 від 22 грудня 2016 року, не є свідченням того, що кошти сплачувалися за надання правової допомоги саме у справі № П/800/554/16, оскільки згідно вказаного договору адвокат ОСОБА_1 здійснював представництво інтересів позивача не лише в цій справі, а й адміністративній справі № П/800/63/16, кримінальному провадженні № 0000071 та інших провадженнях за участю позивача.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання позивача про стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 8000,00 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Кам`янської міської ради.

Керуючись ст. ст. 242 - 244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Кам`янської міської ради (майдан Петра Калнишевського, 2, м.Кам`янське, Дніпропетровська обл., 51931), Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради (вул. Москорецька, 14а, м.Кам`янське, Дніпропетровська обл., 51931) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та нечинним рішення 59 сесії Дніпродзержинської міської ради VI скликання від 30.01.2015 року №1197-59/VI "Про затвердження плану зонування території м.Дніпродзержинська" в частині віднесення земельної ділянки, площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер - :02:007:0107 до спеціальної зони «Р-3» (зони озеленених територій загального користування).

Зобов`язати Дніпродзержинську міську раду розглянути питання про внесення змін до Плану зонування території м. Дніпродзержинська, затвердженого Рішенням 59 сесії Дніпродзержинської міської ради VІ скликання від 30.01.2015 року №1197-59/VI "Про затвердження плану зонування території м.Дніпродзержинська" в частині віднесення виключення земельної ділянки, площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер - :02:007:0107 із спеціальної зони «Р-3» (зони озеленених територій загального користування).

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Дніпродзержинської міської ради судові витрати на суму 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.О. Жукова