Справа № 120/298/22-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2022-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

30 травня 2022 р. Справа № 120/298/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Жмеринської міської ради Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

11.01.2022 у Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) до Жмеринської міської ради Вінницької області (далі - відповідач, Рада). У позовній заяві позивачка просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення 18 сесії 8 скликання Жмеринської міської ради Вінницької області від 16.12.2021 № 442;

- зобов`язати відповідача надати дозвіл на розробку технічної документації щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га, яка розташована на території Жмеринської міської ради Жмеринської ОТГ Вінницької області, із урахуванням правових висновків суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що 11.11.2021 звернулася до відповідача із колективним клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га на кожного із заявників, кадастровий номер :02:001:0196, яка розташована на території Жмеринської міської ради Жмеринської ОТГ Вінницької області.

Рішенням 18 сесії 8 скликання Жмеринської міської ради Вінницької області від 16.12.2021 № 442 відмовлено у наданні дозволу у зв`язку із тим, що на бажану для позивачки земельну ділянку, згідно даних Публічної кадастрової карти встановлено обмеження прибережна захисна смуга вздовж річок.

Також вказано, що надання у власність земельної ділянки здійснюється виключно на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Позивачка із рішенням Ради від 16.12.2021 № 442 не погоджується мотивуючи його протиправність тим, що виключний перелік підстав для відмови у наданні бажаного для неї дозволу передбачений ч. 7 ст. 118 ЗК України. Звертає увагу на помилковість висновку відповідача про віднесення бажаної для неї земельної ділянки до прибережної захисної смуги. Також не погоджується із твердженням Ради, що приватизація сформованих земельних ділянок може здійснюватися виключно на підставі проектів землеустрою щодо їх відведення. Тому просить скасувати рішення від 16.12.2021 № 442 та зобов`язати Раду надати дозвіл на розробку технічної документації щодо поділу та об`єднання земельної ділянки

Ухвалою від 13.01.2022 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Крім цього, учасникам справи встановлено строки для подання заяв по суті справи та витребувано у відповідача додаткові докази.

03.02.2022 подано відзив на позовну заяву у якому відповідач не погоджується із аргументами позивача та просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Мотивуючи відзив Рада зазначає, що рішенням 10 сесії Жмеринської міської ради 8 скликання "Про заборону надання дозволів на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо поділу земельних ділянок, що передаються з державної у комунальну власність Жмеринської міської територіальної громади" від 03.06.2021 № 271 депутатами міської ради було вирішено здійснювати поділ земель, що передані з державної власності у комунальну власність Жмеринської міської територіальної громади виключно після надання відповідних рекомендацій щодо такого поділу комісією по проведенню аудиту використання земель та розгляду інших земельних питань комунальної власності Жмеринської міської територіальної громади та надання дозволів на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок вільних від господарських будівель і споруд, розташованих на території Жмеринської міської територіальної громади, за межами населених пунктів, включати до проектів рішення сесій, виключно після надання відповідних рекомендацій, комісією по проведенню аудиту використання земель та розгляду інших земельних питань комунальної власності Жмеринської міської територіальної громади.

Відповідач вказує, що згідно даних публічної кадастрової карти на зазначену у клопотанні земельну ділянку встановлено обмеження - прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах, а згідно п. "а" ч. 2 ст. 61 Земельного кодексу України, у прибережних захисних смугах забороняється, в тому числі, розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і заліснення), а також садівництва та городництво.

Окрім того, на підставі звернення старости Людавського старостинського округу Пашковського Р.С. за № 1.9-83 від 22.11.2021 щодо необхідності резервування земельної ділянки під існуючим пасовищем, перед прийняттям оскаржуваного рішення № 442 про відмову позивачці у задоволенні її заяви, відповідачем на засіданні цієї ж сесії було прийнято рішення № 441 "Про створення громадського пасовища на території Людавського старостинського округу" за рахунок сформованої земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 25,0 га, кадастровий номер :02:001:0196 (тобто за рахунок ділянки, на яку претендує позивачка).

Із посиланням на сукупність вказаних обставин, відповідач вважає рішення яке оскаржується позивачкою правомірним та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

15.02.2022 представником позивачки подано відповідь на відзив у якій зазначено, що відповідачем у відзиві не наведено аргументів та підстав, не надано належних та допустимих доказів по справі, які б спростовували викладені в позовній заяві обставини.

Разом із відповіддю на відзив представник позивача подав заяву про розподіл судових витрат.

Надавши оцінку мотивам заяв по суті справи та дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

11.11.2021 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із колективним клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га на кожного із заявників, кадастровий номер :02:001:0196, яка розташована на території Жмеринської міської ради Жмеринської ОТГ Вінницької області.

До заяви позивачка долучила копію паспорта, ідентифікаційного коду, викопіювання з Публічної кадастрової карти України з позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки, відомості про земельну ділянку (а.с. 8).

Рішенням 18 сесії 8 скликання Жмеринської міської ради Вінницької області від 16.12.2021 № 442 відмовлено у наданні дозволу у зв`язку із тим, що на бажану для позивачки земельну ділянку, згідно даних Публічної кадастрової карти встановлено обмеження прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах.

Також вказано, що надання у власність земельної ділянки здійснюється виключно на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (а.с. 6).

Позивачка із рішенням Ради від 16.12.2021 № 442 не погоджується мотивуючи його протиправність тим, що виключний перелік підстав для відмови у наданні бажаного для неї дозволу передбачений ч. 7 ст. 118 ЗК України.

Тому з метою скасування рішення та зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання їй бажаного дозволу, позивачка звернулася до суду із цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог суд враховує, що правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (по тексту - ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III).

Згідно із ст. 116 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Нормами ч. 6 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем у ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення технічної документації щодо поділу та об`єднання земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У спірних правовідносинах підставою для відмови у задоволенні клопотання стало те, що на бажану для позивачки земельну ділянку, згідно даних Публічної кадастрової карти встановлено обмеження прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах; надання у власність земельної ділянки здійснюється виключно на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Щодо віднесення позначеної у клопотанні земельної ділянки до прибережної захисної смуги вздовж річок, навколо водойм та на островах, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 60 ЗК України передбачено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Згідно з ст. 61 ЗК України та ст. 89 Водного кодексу України (по тексту - ВК України від 06.06.1995 № 213/95-ВР) прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

За змістом ч. 5 ст. 88 ВК України та ч. 2 ст. 60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) та їх ширина, має становити:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ВК України в межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з п. 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №486 від 08.05.1996, на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою; межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Згідно з п. 2.9. Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 - 54 Закону України "Про землеустрій".

Верховний Суд України у постановах від 22.04.2015 № 6-52цс15, від 01.07.2015 № 6-184цс15 дійшов висновку, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них".

Тобто, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги.

Водночас, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не може свідчити про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розмір і межі встановлено законом, а тому такі земельні ділянки, що належали до земель водного фонду, не можуть бути передані у приватну власність (ст. 83 ЗК України) (постанова Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі № 3-52гс14).

Зазначені правові позиції щодо встановлення прибережної захисної смуги навіть за відсутності відповідного проекту землеустрою було в подальшому підтримано Верховим Судом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц; постанова Касаційного господарського суду від 25.04.2018 у справі № 904/5974/16; постанова Касаційного адміністративного суду від 05.06.2019 у справі № 806/3602/15).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них" передбачено, що проекти водоохоронних зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагентством та територіальними органами Держземагентства, і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад.

Відповідно до ст. 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 по справі № 463/3507/16-а.

Згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на бажану для позивачки земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0196 встановлено обмеження - прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах. За наявності такого обмеження земельна ділянка не може передаватися у приватну власність, оскільки це суперечитиме вимогам ст. 83 Земельного кодексу України.

Відтак, з огляду на встановлені обмеження, відповідач дійшов правильного висновку про невідповідність місця розташування обраної позивачкою для приватизації земельної ділянки вимогам законів та правомірно відмовив у наданні дозволу на виготовлення документації із землеустрою, оскільки передача у приватну власність земельних ділянок прибережно захисних смуг не допускається.

При цьому, згідно ч. 3 ст. 60 ЗК України, прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Тому реєстрація у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0196 як такої, що належить до категорії земель сільськогосподарського призначення не впливає на висновок суду про заборону її приватизації адже визначальними є встановлені на ній обмеження характерні для прибережної захисної смуги.

Рада у оскарженому рішенні звернула увагу, що надання у власність земельної ділянки здійснюється виключно на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Суд не погоджується із таким висновком, оскільки відповідно до ч. 5 - 6 ст. 79-1 ЗК України, формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Стаття 118 ЗК України не містить застережень, а тому встановлена нею процедура одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності громадянами поширюється як на земельні ділянки які на момент подання клопотання не є сформованими як об`єкти земельних правовідносин, так і на земельні ділянки, які в процесі набуття прав на них формуються шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Останні теж можуть бути надані громадянам у власність у встановленому ст. 118 ЗК України порядку.

У клопотанні позивачки йшлося про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, яка є сформованою, та їй присвоєно кадастровий номер :02:001:0196. Тому посилання відповідача на неправильне зазначення позивачкою у клопотанні виду документації є помилковим, оскільки приватизація вже сформованих та зареєстрованих у Державному земельному кадастрі земельних ділянок може здійснюватися на підставі технічної документації із землеустрою щодо їх поділу чи об`єднання.

Однак, допущена відповідачем помилка не призвела до неправильного вирішення ініційованого позивачкою земельного питання, адже як зазначалося, віднесення земельної ділянки до прибережної захисної смуги та встановлені у зв`язку із цим обмеження є самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на виготовлення документації із землеустрою.

За цих обставин суд вважає, що Рада у повній відповідності із нормами Земельного кодексу України прийняла оскаржуване у цій справі рішення від 16.12.2021 № 442 та правомірно відмовила у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

З огляду на це, позовна вимога про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки теж не підлягає задоволенню, адже є похідною від позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення.

Відтак, перевіривши доводи учасників справи, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, а тому у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, понесені позивачкою судові витрати не підлягають їй присудженню за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;

Відповідач: Жмеринська міська рада Вінницької області - вул. Центральна, 4, м. Жмеринка, Вінницька область, 23100, .

Суддя Богоніс Михайло Богданович