Справа № 480/390/22
Суддя: С.М. Глазько
Дата ухвалення: 2022-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 червня 2022 року Справа № 480/390/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Глазька С.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 09.12.2017 по 17.12.2021 в розмірі 371498,40 грн.
Ухвалою суду від 14.01.2022 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлені строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Окремо зазначає, що станом на 23.12.2021 в Сумському окружному адміністративному суді вже триває два розгляди справ щодо стягнення середнього заробітку з військової частини НОМЕР_1 за позовами ОСОБА_1 за період з 09.12.2017 по 12.10.2021 на суму 360645,48 грн. та за період з 09.12.2017 по 26.03.2021 на суму 309271,48 грн.
Зазначає, що задоволення позову може призвести до потрійного стягнення середнього заробітку з військової частини.
Заявлена позивачем вартість формування позовної заяви в розмірі 2000,00 грн. є неспіврозмірною зі складністю справи, кількістю витраченого часу та обсягом наданих послуг.
Також командування військової частини заперечує щодо стягнення коштів в сумі 20,05 грн, які є коштами сплаченими за послуги банку, а не за правову допомогу.
Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 до 11.12.2017 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.12.2017 №48-РС позивача звільнено з військової служби. З 09.12.2017 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (наказ від 11.12.2017 №249).
У зв`язку з не нарахуванням та невиплатою позивачу грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у день звільнення, позивач звернувся до суду (справа № 480/4440/21).
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 у справі № 480/4440/21, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно станом на день звільнення з військової служби - 11.12.2017. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Вказане рішення суду набрало законної сили 28.10.2021.

Як зазначено позивачем у позовні заяві та не заперечується відповідачем, на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 у справі № 480/4440/21, позивачу 17.12.2021 нараховано грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 16476,00 грн, утримано військовий збір 247,14 грн, до видачі на руки 16228,86 грн. (а.с. 18).

А відтак, як зазначає позивач, остаточний розрахунок при звільненні був здійснений саме 17.12.2021.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон України Про військовий обов`язок і військову службу) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Матеріалами справи підтверджено, що при звільненні відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки військовослужбовця за виконання обов`язків військової служби пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, яка була виплачена лише 12.10.2021.

Разом з тим, ані Законом України Про військовий обов`язок і військову службу, ані Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців Збройних сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за не отримані суми одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 та індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України "Про індексацію грошових доходів населення не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спор.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18.

Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Як встановлено судом, позивач був звільнений з служби з 09.12.2017, а кінцевий розрахунок (виплату грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно) з ним відповідач провів лише 17.12.2021.

Тобто вказані обставини свідчать про те, що відповідач не провів повного розрахунку з позивачем при звільненні.

При цьому, суд враховує, що як частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України, так і частиною першою статті 1 Закону України Про оплату праці передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Конституційним Судом України у рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі №8-рп/2013 зазначено, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Тобто право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (п.2.1).

За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України. Відтак, наявні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку у розмірі 371498,40 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до довідки відповідача від 01.02.2022 №13, наданої разом з відзивом, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 160,54 грн.

Несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 10.12.2017 (останній робочий день 09.12.2017) по 16.12.2021 (виплата проведена 17.12.2021) складає 1402 дні, що становить 235672,72 грн (160,54 х 1468).

Разом з тим в матеріалах справи наявна довідка відповідача від 15.04.2021 №84, відповідно до якої позивач за останні два повні місяці служби отримав грошове забезпечення у сумі 15668,80 грн, тобто середньоденне грошове забезпечення позивача складає 256,87 грн., вказаний розмір і враховував позивач при визначенні розміру суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 371498,40 грн.

Суд звертає увагу, що вказані довідки відповідача від 01.02.2022 №13 та від 15.04.2021 №84, мають відмінність, а саме, довідка від 01.02.2022 №13, не містить складової «Щомісячна грошова винагорода».

Також суд зазначає, що позивач безпідставно враховує 09.12.2017 та 17.12.2021 до часу затримки розрахунку, оскільки 09.12.2017 є останнім днем роботи позивача відповідно до даних його трудової книжки, а 17.12.2021 позивач, як сам же він і зазначає, вже отримав відповідні кошти.

Визначаючи розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.

Суд, враховуючи правову позицію Великої Палати, викладену в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, а також постанови Верховного Суду від 16.07.2020 по справі №812/1259/17 адміністративне провадження №К/9901/35854/18, від 04.09.2020 по справі № 260/348/19 адміністративне провадження №К/9901/26609/19, від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17, зазначає, що необхідно врахувати в такому випадку істотність суми заборгованості у порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Щодо доводів відповідача, що в провадженні Сумського окружного адміністративного суду перебували справи щодо стягнення середнього заробітку з військової частини НОМЕР_1 за позовами ОСОБА_1 за період з 09.12.2017 по 12.10.2021 на суму 360645,48 грн (справа №480/11845/21) та за період з 09.12.2017 по 26.03.2021 на суму 309271,48 грн (справа №480/3640/21), суд зазначає наступне.

Так, дійсно, у проваджені Сумського окружного адміністративного суду перебували вказані справи.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 17.01.2022 у справі № 480/3640/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 09.12.2017 по 26.03.2021 в розмірі 6752,26 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

Вказане рішення суду набрало законної сили 17.02.2022.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 у справі № 480/11845/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 10.12.2017 по 11.10.2021 (включно) в розмірі 3357,34 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Вказане рішення суду набрало законної сили 17.03.2022.

Зі змісту вказаних судових рішень та матеріалів даної справи, судом встановлено, що позивачу у день звільнення зі служби у відповідача (09.12.2017) не було виплачено три суми, а саме:

1- компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки;

2- індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 09.12.2017;

3- грошову компенсацію за неотримане речове майно.

З метою захисту своїх прав, позивач подав три окремі позови до відповідача про нарахування та виплату вказаних сум.

Вказані вимоги судом були задоволені та виконані відповідачем.

У зв`язку з тим, що вказані рішення суду набрали чинності у різні періоди часу, відповідач, відповідно, і здійснив неодночасно всі три виплати в один день.

Так, виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки була здійснена 26.03.2021, виплата індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 09.12.2017 була здійснена 12.10.2021, а грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 16476,00 грн, було виплачено на виконання рішення суду лише 17.12.2021.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що за кожну несвоєчасно виплачену суму відповідач повинен виплати йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з дати звільнення.

Утім, суд не погоджується з вказаною позицією відповідача, оскільки ст.117 КзпП України не допускає можливості розраховувати суми середнього заробітку, окремо по кожній несвоєчасно виплаченій сумі.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 у справі № 480/11845/21, вже визначено та стягнуто на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 10.12.2017 по 11.10.2021 (включно) в розмірі 3357,34 грн.

У зв`язку з викладеним, позовні вимоги за вказаний період не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача щодо стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 12.10.2021 по 16.12.2021 (включно).

Визначаючи розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 12.10.2021 по 16.12.2021 (включно), судом встановлено, що вказаний період складає 66 днів, а середньоденне грошове забезпечення позивача складає 256,87 грн., тобто вказана сума дорівнює 16953,42 грн, однак, враховуючи обставини справи, а саме зволікання позивача при зверненні до суду у вищевказаних справах, суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16476,00 грн (100% суми несвоєчасно виплаченої позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно).

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Щодо розподілу судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн., суд зазначає наступне.

За приписами статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст. 132 КАС України).

Частинами 1, 2 ст. 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Так, згідно з ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами 4, 5 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано наступні докази, а саме: копію договору про надання правової допомоги від 16.12.2021 №51, укладеного між позивачем та адвокатом Саєнком Богданом Олександровичем (а.с.22-24); копію додатку №1 від 16.12.2021, копію квитанції про оплату за правову допомогу у розмірі 2020,10 грн (а.с.27), копію акта приймання - передачі виконаної роботи від 29.12.2021 до Договору про надання професійної правової допомоги №51 від 16.12.2021 (а.с.26).

Відповідно до акту приймання-передачі виконаної роботи від 29.12.2021 до Договору про надання професійної правової допомоги №51 від 16.12.2021 вартість послуг на професійну правничу допомогу за зазначеним договором становить 2000 грн (1000 грн за годину) і складається з: підготовки та направлення запиту - 15 хв.; розрахунок втраченого заробітку, виготовлення та завірення копій документів, направлення позову до суду 1 год. 45 хв.

Судом враховано, що з даного предмету спору та мотивів, що приведені у адміністративному позові позивача, є аналогічні рішення, що спрощувало роботу адвоката при підготовці цього адміністративного позову, сформована єдина правозастосовна практика Верховного Суду з аналогічних питань.

Також судом враховано заперечення відповідача щодо витрат на правову допомогу, викладені у відзиві на позовну заяву, а саме щодо неспівмірності витрат.

Виходячи з викладеного, суд не приймає до уваги час, витрачений адвокатом щодо підготовки та направлення запиту до військової частини НОМЕР_1 , оскільки незрозуміло, яка саме допомога була надана з таких справ.

Крім того, такий вид правової допомоги, як виготовлення та завірення копій документів, виготовлення та підписання акту прийому-передачі виконаних робіт за договором про надання професійної правничої допомоги, направлення позову до суду не може вважатися часом витраченим для надання правової допомоги по справі, оскільки такі дії спрямовані не на надання правової допомоги щодо розгляду та вирішення адміністративної справи.

З урахуванням досліджених судом доказів щодо витрат на професійну правничу допомогу та часткового задоволення позову, суд вважає заявлені витрати неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, тому, враховуючи критерії необхідності та доцільності понесених витрат, обсяг наданих послуг, а також значення справи для позивача, суд дійшов висновку про можливість відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 1000,00 грн.

Стосовно вимог щодо стягнення комісії банку за поповнення карти в сумі 10 грн, переказ коштів за квитанцією від 28.12.2021 у сумі 10,05 грн, суд відмовляє у стягненні таких витрат виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, такі витрати, як стягнення комісії банку за поповнення картки та переказ коштів, КАС України не передбачено, а тому суд відмовляє у задоволенні вказаних вимог.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 12.10.2021 по 16.12.2021 (включно) в розмірі 16476,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідент. номер НОМЕР_3 ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

У задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Глазько