Справа № 640/23787/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Федотова І.В., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яким просила суд:

- визнати незаконною постанову Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09 вересня 2020 року №53894054 про стягнення виконавчого збору;

- постанову Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09 вересня 2020 року №53894054 про стягнення виконавчого збору скасувати.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2021 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем в межах виконавчого провадження №53894054 не було стягнуто з боржника боргу за виконавчим листом.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Додатково зазначив, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених законом. Крім того судом першої інстанції не взято до уваги доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.

Позивачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору, тому, що в межах виконавчого провадження №53894054 не було стягнуто боргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні, виходячи з такого.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що 11 травня 2017 року старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Норкою Є.В. на підставі виконавчого листа Дзержинського районного суду міста Харкова від 23 січня 2013 року №2-474/10 відкрито виконавче провадження №53894054 щодо стягнення боргу в сумі 1 003 216,08 грн. на користь ПАТ "УкрСиббанк".

Згідно з п. 3 резолютивної частини вказаної вище постанови, зобов`язано боржника сплатити виконавчий збір у розмірі 100 321,60 грн.

АТ "УкрСиббанк" звернулось до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою від 14 серпня 2020 року, якою просило повернути стягувачу виконавчий документ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

09 серпня 2020 року державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шевченком М.О. в межах виконавчого провадження №53894054 прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з надходженням заяви стягувача про повернення виконавчого документа та постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 12 710,68 доларів США.

Вважаючи постанову про стягнення виконавчого збору від 09 вересня 2020 року протиправною позивач звернулась до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за чинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення, проте державним виконавцем в межах виконавчого провадження №53894054 не було стягнуто з боржника боргу за виконавчим листом. Крім того виконавче провадження №53894054 відкрито державним виконавцем щодо стягнення з ОСОБА_1 боргу у сумі 1 003 216,08 грн., суму виконавчого збору визначено у розмірі 100 321,60 грн., а відповідачем, в порушення вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості визначення позивачу, як боржнику, в оскаржуваній постанові суми виконавчого збору у розмірі 12 710,68 доларів США.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Правовідносини щодо примусового виконання рішення суду та інших органів у виконавчому провадженні виконавцями врегульовані Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на час відкриття виконавчого провадження) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (ч. 1).

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (ч. 2).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Частиною 3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як встановлено судом 11 травня 2017 року старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Норкою Є.В. на підставі виконавчого листа Дзержинського районного суду міста Харкова від 23 січня 2013 року №2-474/10 відкрито виконавче провадження №53894054 щодо стягнення боргу в сумі 1 003 216,08 грн. на користь ПАТ "УкрСиббанк"

09 серпня 2020 року державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шевченком М.О. в межах виконавчого провадження №53894054 прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з надходженням заяви стягувача про повернення йому виконавчого документа та постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 12710,68 доларів США.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на час прийняття постанови про стягнення виконавчого збору) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції послався на висновки Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18.

Колегія суддів уважає помилковими твердження представника позивачки про необхідність застосування до спірних правовідносин правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, оскільки у наведеній справі розглядалося питання застосування положень ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, що, у свою чергу, унеможливлює застосування таких позицій до спірних правовідносин у цій справі, які виникли після внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03 липня 2018 року № 2475-VIII до статті 27 Закону України "Про виконавче провадження".

Разом з тим колегія суддів уважає за доцільне звернути увагу на практику Верховного Суду щодо дослідження питання наявності правових підстав для стягнення державним виконавцем з боржника у виконавчому провадженні виконавчого збору, розрахованого у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягала примусовому стягнення, за умови коли виконавче провадження було розпочато до внесення Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" змін до ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження", і з боржника фактично не було стягнуто кошти за виконавчим документом.

Відповідаючи на це питання, Верховний Суд, зокрема у постановах від 14 травня 2020 року у справі № 640/685/19, від 15 жовтня 2020 року у справі № 280/5959/19, від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20, виходив з того, що з аналізу норм Закону України "Про виконавче провадження" у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів було здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Відповідно до редакції Закону України "Про виконавче провадження", які були чинними у період існування заборгованості позивачки, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення ч. 1 ст. 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Верховний Суд у справах № 640/685/19, № 280/5959/19 та № 400/878/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що положення ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Оскільки внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" погіршили становище боржника, а виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, тому відсутні правові підстави для стягнення з боржника (позивачки) виконавчого збору у визначеному державним виконавцем розмірі.

Водночас, як вірно зазначено судом першої інстанції, що під час відкриття виконавчого провадження №53894054 суму виконавчого збору визначено у розмірі 100321,60 грн., проте в оскаржуваній постанові державним виконавцем визначено суму виконавчого збору в розмірі 12710,68 доларів США, що на думку колегії суддів є самостійною підставою для скасування зазначеної постанови.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем десятиденного строку звернення до суду з позовом про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 09 вересня 2020 року колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви 29 вересня 2020 року позивач отримала від роботодавця копію постанов про відкриття виконавчих проваджень №63009623, №63009461, про зміну реєстраційних даних від 11 вересня 2020 року та відповідно до автоматизованої системи виконавчого провадження дізналась про оскаржувану постанову.

Водночас позовна заява направлена до суду 02 жовтня 2020 року, тобто в межах десятиденного терміну.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не надано суду жодних доказів вручення постанови про стягнення виконавчого збору від 09 вересня 2020 року, відповідно доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду є необґрунтованими.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Розглянувши доводи Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині, в решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 липня 2021 року змінити в мотивувальній частині.

В решті рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді І.В. Федотов

Є.В. Чаку