Справа № 240/5969/22
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
02 червня 2022 року м. Житомир справа № 240/5969/22
категорія 105000000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Новоград-Волинський відділ державної виконавчої служби у Новоград-Волинському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови,
У березні 2022 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернулася Військова частина НОМЕР_1 (далі позивач, В/ч НОМЕР_1 ) з позовною заявою про визнання протиправною та скасування постанови Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі відповідач) від 05 листопада 2021 року у ВП №64942867 про накладення штрафу.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що Військовою частиною НОМЕР_1 підтверджено та надано достатньо доказів щодо виконання рішення суду, а тому правові підстави для накладення штрафу відсутні.
Ухвалою суду від 25 травня 2022 року позов прийнято до провадження та призначено до розгляду з наданням відповідачу строк для подання відзиву на позов. Залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 (далі третя особа, ОСОБА_1 ).
31 травня 2022 року відповідач надав відзив на позов, у якому просить в його задоволенні відмовити. Зазначає, що при перевірці виконання рішення суду боржником, державним виконавцем з доданих останнім розрахунків установлено, що рішення суду не виконано, а саме не проведено нарахування та виплата індексації грошового забезпечення третьої особи у періоді з 01 березня по 01 грудня 2018 року, а у періоді з 01 грудня 2018 року по 01 червня 2020 року індексація нарахована та виплачена у заниженому розмірі.
Суд установив, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року частково задоволено позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 31 травня 2017 року по 28 лютого 2018 року включно та зобов`язано нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 31 травня 2017 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням базового місяця «січень 2008 року».
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року у справі № 360/3307/20 скасовано в частині відмови в задоволенні позову стосовно періоду позовних вимог з 01 березня 2018 року по 01 червня 2020 року. Прийнято в цій частині нову постанову, якою абзаци 2 та 3 резолютивної частини рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року у справі № 360/3307/20 викладено в наступній редакції:
«Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 31 травня 2017 року по 01 червня 2020 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 31 травня 2017 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням базового місяця «січень 2008 року», а за період з 01 березня 2018 року по 01 червня 2020 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення».
В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2020 року у справі № 360/3307/20 залишено без змін.
15 лютого 2021 року Луганським окружним адміністративним судом на виконання зазначеного рішення суду видано виконавчий лист.
Листом від 24 березня 2021 року В/ч НОМЕР_1 повідомила про виконання рішення суду, а саме здійснення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 31 травня 2017 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням базового місяці «січень 2008 року», надавши для підтвердження копію платіжного доручення від 05 березня 2021 року №648.
29 березня 2021 року виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення суду.
Листом від 07 травня 2021 року В/ч НОМЕР_1 повторно повідомила про виконання рішення суду в повному обсязі, а 21 травня 2022 року направлено розрахунок індексації грошового забезпечення стягувача за період з грудня 2018 року по червень 2020 року.
Листом від 09 серпня 2021 року В/ч НОМЕР_1 інформувала про виконання рішення суду в повному обсязі.
Листом від 28 серпня 2021 року В/ч НОМЕР_1 повідомила, що рішення суду виконано.
Листом від 27 вересня 2021 року В/ч НОМЕР_1 в чергове повідомила, що рішення суду виконала у повному обсязі.
Уважаючи таку постанову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
У судовому засіданні представник В/Ч НОМЕР_1 позов підтримав та просив його задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Наголосив, що правильним найменуванням відповідача є Новоград-Волинський відділ державної виконавчої служби у Новоград-Волинському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).
За результатами вивчення інформації з відкритих джерел, а саме Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань суд установив, що 14 липня 2021 року внесено запис про зміну назви Новоград-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на Новоград-Волинський відділ державної виконавчої служби у Новоград-Волинському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).
Отже відповідачем у справі є Новоград-Волинський відділ державної виконавчої служби у Новоград-Волинському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).
На підставі положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на надходження клопотання представників сторін 31 травня 2022 року судом постановлено ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Статтею 1291 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013, у рішенні від 26 червня 2013 року звернув увагу, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3447-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Конвенції, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Також підкреслював, що органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення.
Так, у рішенні від 19 березня 1997 року по справі Горнсбі проти Греції, ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу для цілей статті 6 Конвенції.
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції» від 15 березня 2001 року, пункт 68).
У справі «Сорінг проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ у рішенні від 07 липня 1989 року визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції.
Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.
Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.
Спеціальним законом, що здійснює регулювання правовідносин, які склалися в процесі примусового виконання судових рішень та рішень інших органів, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка є чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 1404-VIIІ).
У відповідності до статті 1 цього Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до положень частини 1 статті 13 Закону України № 1404-VIIІ, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За правилами частини 1 статті 26 Закону України № 1404-VIIІ, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
У відповідності до частин 1 та 2 статті 63 Закону України № 1404-VIIІ, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 1 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів попередження про кримінальну відповідальність.
За змістом статті 75 Закону України № 1404-VIIІ, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника юридичну особу 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правовою підставою накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання останнім судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.
Вирішуючи питання про накладення штрафу, державний виконавець повинен встановити дві обставини: 1) факт виконання чи невиконання рішення у визначений ним строк; 2) у випадку невиконання рішення встановити причини невиконання. Отже, лише дійшовши висновку про відсутність поважних причин, державний виконавець вправі накласти штраф на боржника.
Установлення таких обставин здійснюється шляхом виконання державним виконавцем своїх обов`язків та реалізації прав, передбачених статтею 18 Закону №1404-VIII.
Відповідно до змісту положень частини 3 зазначеної правової норми, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, а частина 4 наголошує на тому, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Отже постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути прийнята лише за умови, що судове рішення не виконано боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.
Як установлено судом, боржник рішення суду не виконав, а саме не провів розрахунок індексації грошового забезпечення стягувача за період з 01 березня 2018 року по 01 червня 2020 року з урахуванням положень абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.
Тим часом, суд акцентує вагу, що безумовною підставою для державним виконавцем перевірки виконання рішення суду боржником є закінчення строку, наданого для цього, оскільки тільки сплив визначеного виконавцем у вимозі строку обумовлює виникнення права для перевірки її виконання.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що у державного виконавця не було правових підстав для прийняття постанови про накладення штрафу від 05 листопада 2021 року, оскільки вимога виконавця від 07 вересня 2021 року не містила інформації про те, скільки боржнику надано часу для її виконання, а тому правові підстави для висновку про невиконання рішення суду у встановлений виконавцем строк станом на 05 листопада 2021 року були відсутні.
Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
У справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.
Відповідач під час розгляду справи не довів правомірність оскаржуваної постанови, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі положень частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 194, 242-246, 250, 255, 272, 287, 292, 293 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 05 листопада 2021 року, прийняту у виконавчому провадженні 64942867.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Новоград-Волинського відділу державної виконавчої служби у Новоград-Волинському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на користь Військової частини НОМЕР_2 (дві тисячі чотириста дев`яносто одну) гривню 00 копійок судового збору.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом десяти днів з дати його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис