Справа № 520/1237/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

31.05.2022 р. справа №520/1237/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Державна служба України з безпеки на транспорті в особі Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправною та скасування постанови №302771 від 14.12.2021р., -

встановив:

Позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, перевізник, ФОП, Підприємець), у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправною та скасування постанови Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки №302769 від 14.12.2021р.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що штраф застосовано за відсутності події вчинення правопорушення, адже рейдова перевірка була проведена незаконно, матеріали перевірки оформлені з істотними недоліками та дефектами без викладення суті та змісту правопорушення, водії під час перевірки мали усі необхідні документи для здійснення пасажирських перевезень.

Відповідач, Державна служба України з безпеки на транспорті в особі Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (далі за текстом - владний суб`єкт, контролюючий орган, адміністративний орган, ГУ, Управління, орган публічної адміністрації), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що вчинене управлінське волевиявлення з приводу застосування штрафу цілком узгоджується як із положеннями закону, так і з обставинами фактичної дійсності у вигляді скоєння правопорушення у сфері автомобільних перевезень (здійснення пасажирських перевезень без необхідного комплекту документів). Наголошував на дотриманні процедури застосування штрафу.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації, набув правового статусу суб`єкта господарювання як фізична особа - підприємець, у якості резидента України значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань під ідентифікаційним кодом - , є власником транспортних засобів - автобусів із державними реєстраційними номерними знаками НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , у розумінні Закону України від 05.04.2001р. №2344-III "Про автомобільний транспорт" є перевізником.

29.10.2021р. о 10-00год. працівником Слобожанського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки за направленням від 25.10.2021р. №015046 відносно автобуса д.р.н.з. НОМЕР_3 було проведено захід державного нагляду (контролю) у формі рейдової перевірки, результати якої оформлені актом №289300 від 27.10.2021р., де указано про порушення ст.39 Закону України від 05.04.2001р. №2344-III "Про автомобільний транспорт" відсутність витягу із дозволу.

Згідно із записом у бланку означеного акту перевірки водій висловився про ознайомлення.

Доказів вчинення відносно водія фізичного тиску чи психологічного тиску, створення перешкод у вільному викладенні водієм у тексті акту перевірки власної думки, зауважень, застережень, заперечень, незгоди до суду не подано. Таких аргументів заявником не наведено.

За твердженням субєкта владних повноважень акт перевірки був складений в одному примірнику, що не суперечить положенням п.21 Порядку №1567.

Доказів оскарження у спірних правовідносинах управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу призначення заходу державного нагляду (контролю) учасниками спору до суду не подано.

Доказів оскарження дій органу публічної адміністрації з приводу проведення заходу державного нагляду (контролю) матеріали справи не містять.

07.12.2021р. заявник подав до Управління власноручно складені письмові пояснення по суті викладеного в акті перевірки порушення (де зазначив про те, що повний комплект необхідних документів був переданий водієві перед поїздкою, але останній розгубився під час проведення перевірки і тому не пред`явив цих документів працівнику Управління) та просив провести розгляд справи про порушення - 14.12.2021р.

14.12.2021р. із посиланням на обставини, викладені в акті перевірки від 29.10.2021р. №302702 владний субєкт - Управління прийняв постанову від 14.12.2021р. №302771 про застосування 17.000,00грн. штрафу.

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для вчинення цього управлінського волевиявлення органом публічної адміністрації були обрані приписи ст.39 і абз.3 ч.1 60 Закону України від 05.04.2001р. №2344-III, а фактичною підставою послугували судження, відображені в акті перевірки від 29.10.2021р. №302702.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу застосування міри юридичної відповідальності у зв`язку із недоведеністю події вчинення правопорушення, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Суд відзначає, що суспільні відносини з приводу здійснення перевезень автомобільним транспортом регламентовані приписами Закону України від 05.04.2001р. №2344-III "Про автомобільний транспорт" (далі за текстом - Закон України від 05.04.2001р. №2344-III), Закону України від 08.09.2005р. №2862-IV "Про автомобільні дороги", Закону України від 30.06.1993р. "Про дорожній рух", Правил дорожнього руху (затверджені постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306).

Так, відповідно до ч.12 ст.6 Закону №2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Повноваження Управління на здійснення контролю у сфері організації автомобільних перевезень шляхом проведення саме рейдових перевірок прямо та безумовно передбачені приписами ч.16 ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт» та Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (затверджений постановою КМУ від 08.11.2006р. №1567; далі за текстом - Порядок №1567), а також абз.3 п.1 постанови КМУ від 10.09.2014р. №442, Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (затверджено постановою КМУ від 11.02.2015р.), постанови КМУ від 26.06.2015р. №592, розпорядження КМУ від 16.12.2015р. №1378-р, розпорядження КМУ від 03.03.2020р. №196-р.

Визначені Порядком №1567 предмет, мета, ціль та призначення рейдової перевірки унеможливлюють застосування приписів Закону України «Про основні засади здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», позаяк предметом регулювання Закону України «Про основні засади здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» є саме господарська діяльність суб`єкта права як така, а предметом рейдової перевірки є питання технічного стану та оснащеності транспортного засобу, комплектності документів на здійснення перевезення, дотримання маршруту руху або розкладу руху, додержання правил надання послуг з перевезення в частині наявності перевізних документів і безпеки перевезень тощо.

Водночас із цим, суд зауважує, що предметом рейдової перевірки є діяльність перевізника в особі водія у конкретний момент часу, котрий співпадає є моментом перевірки, а вихід за межі цього часового проміжку суперечить самій суті рейдової перевірки.

У спірних правовідносинах судом за матеріалами справи не виявлено фактів виходу працівників органу публічної адміністрації за межі підстав, приводів, предмету та часових параметрів проведення заходу державного контролю у формі рейдової перевірки.

Тому суд відхиляє доводи заявника про неправомірність рейдової перевірки.

Згідно з п.21 Порядку №1567 у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3. Про результати перевірки транспортного засобу (відсутність порушення або зазначення номера складеного акта) посадова особа робить запис у дорожньому листі (за наявності такого) із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис, а у разі проведення перевірки виконання Європейської угоди ставить відповідний відбиток печатки на реєстраційному листку режиму праці та відпочинку водіїв (у разі наявності).

Заявник у силу приписів ч.1 ст.79 та ч.4 ст.161 КАС України був зобовязаний подати до суду оригінал чи належним чином засвідчену копію дорожнього листа транспортного засобу - автобуса, однак цього обовязку не виконав.

Тому суд змушений відхилити аргумент заявника з приводу змісту дорожнього листа.

Окремо суд зважає, що вчинення або невчинення працівником субєкта владних повноважень саме такої дії з приводу запису у дорожньому листі не впливає ані на зміст та суть виявленого порушення у галузі автомобільної справи, ані на прав та інтереси перевізника.

Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України від 05.04.2001р. №2344-III автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Частиною 1 ст.39 Закону України від 05.04.2001р. №2344-III визначено, що документами для регулярних пасажирських перевезень є: для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України; для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.

Отже, дана норма закону є бланкетною, вичерпно перелік документів не визначає.

Частиною 2 ст.39 Закону України від 05.04.2001р. №2344-III визначено, що документами для регулярних спеціальних пасажирських перевезень є: для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із замовником транспортних послуг, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України; для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, схема маршруту, розклад руху, інші документи, передбачені законодавством України.

Отже, дана норма закону є бланкетною, вичерпно перелік документів не визначає.

Частиною 3 ст.39 Закону України від 05.04.2001р. №2344-III визначено, що документами для нерегулярних пасажирських перевезень є: для автомобільного перевізника - ліцензія, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України; для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України.

Отже, дана норма закону є бланкетною, вичерпно перелік документів не визначає.

За наведеними у ст.1 Закону України від 05.04.2001р. №2344-III визначеннями нерегулярні пасажирські перевезення - перевезення пасажирів автобусом, замовленим юридичною або фізичною особою з укладанням письмового договору на кожну послугу, в якому визначають маршрут руху, дату та час перевезень, інші умови перевезень та форму оплати послуги, або перевезення за власний кошт; регулярні пасажирські перевезення - перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування за умовами, визначеними паспортом маршруту, затвердженим в установленому порядку органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування або уповноваженими органами Договірних Сторін у разі міжнародних перевезень; регулярні спеціальні пасажирські перевезення - перевезення певних категорій пасажирів (працівників підприємств, школярів, студентів, туристів, екскурсантів та інших) на автобусному маршруті за умовами, визначеними паспортом маршруту, затвердженим в установленому порядку замовником транспортних послуг або уповноваженими органами Договірних Сторін у разі міжнародних перевезень.

До кола інших документів, згаданих законодавцем у ч.ч.1-3 ст.39 Закону України від 05.04.2001р. №2344-III, належать, зокрема, витяг з дозволу на перевезення пасажирів за приміськими та міжміськими маршрутами, які виходять за межі територій областей (п.30 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту (затверджені постановою КМУ від 18.02.1997р. №176; далі за текстом - Правила №176); копія договору із замовником та паспорт маршруту (п.50 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту (затверджені постановою КМУ від 18.02.1997р. №176; далі за текстом - Правила №176); копія договору із замовником, копія договору обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті, примірник схеми маршруту з запланованого перевезення організованої групи дітей, примірник розкладу руху з перевезення організованої групи дітей (п.61 та п.69 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту (затверджені постановою КМУ від 18.02.1997р. №176; далі за текстом - Правила №176).

Як указано в абз.3 ч.1 ст.60 Закону України від 05.04.2001р. №2344-III, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, застосовується штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Звідси слідує, що обєктивна сторона протиправного діяння за абз.3 ч.1 ст.60 Закону України від 05.04.2001р. №2344-III полягає не у фізичній відсутності необхідних документів взагалі як вже створених раніше та існуючих речей матеріального світу (на чому помилково наполягає заявник), а у відсутності таких документів саме на момент перевірки, що охоплює та поглинає собою вчинок з приводу непредявлення водієм цих документів працівнику суб`єкта владних повноважень під час проведення заходу державного нагляду (контролю) у формі рейдової перевірки.

З тексту письмових пояснень заявника від 07.12.2021р. однозначно та безперечно вбачається, що суть, зміст та кваліфікація порушення у галузі автомобільної справи були зрозумілі заявнику, адже не заперечуючи факту непредявлення водієм згаданий у тексті акту документів у ході рейдової перевірки, заявник вдався до пояснення цього вчинку розгубленістю робітника і додатково подав копії необхідних документів, хоча був зобовязаний подати докази передачі цих документів водієві перед поїздкою та докази предявлення водієм цих документів до перевірки.

Отже, ці документи повинні були бути як створені до моменту початку поїздки (перевезення), так і передані водієві, існували у дійсності, але не були пред`явлені водієм працівникові субєкта владних повноважень.

Розгубленість водія у звичайній життєвій ситуації (поза межами впливу будь-яких заздалегідь непередбачуваних істотних та нездоланних факторів військового, стихійного, природного чи техногенного характеру) не може бути визнана судом у якості поважної причини невиконання вимог закону та звільнення від несення запровадженої законом міри юридичної відповідальності.

У постанові Верховного Суду від 22.12.2021р. у справі №420/3371/21 указано, що відсутність документів, а також непред`явлення вказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених ст.60 Закону України від 05.04.2001р. №2344-III.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

До того ж і у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що обрані заявником доводи слід визнати помилковими, а подію вчинення перевізником правопорушення у галузі автомобільної справи - доведеною, адже заявником фактично визнано обовязок отримання відсутніх на момент проведення рейдової перевірки документів та факт існування цих документі, але не доведено факту передачі цих документів водієві та предявлення цих документів водієм під час рейдової перевірки.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів.

Матеріалами справи доведено, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини фактичної дійсності з`ясував з достатньою повнотою, дав вірну оцінку істотним юридично значимим факторам, правильно кваліфікував суть діяння приватної особи, помилки у тлумаченні належної норми закону не припустився, унаслідок чого вчинене управлінське волевиявлення цілком узгоджується як і з нормативним регламентуванням, так і із змістом та характером спірних відносин.

До того ж, у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.12.2019р. у справі №820/3914/17: 1) саме по собі порушення процедури прийняття акту адміністративного органу може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що таке порушення вплинуло або могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення; 2) певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі); 3) саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом; 4) виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття; 5) дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним; 5) стосовно процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність; 6) у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акту адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості; 7) ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; 8) межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття; 9) така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №804/639/18.

У ході розгляду справи судом не виявлено дії життєвих або юридичних чинників, котрі б призвели (або хоча б були здатні до цього) до викривлення, спотворення, перекручення або недостовірності отриманих та документально зафіксованих субєктом владних повноважень даних про комплектність документів, предявлених водієм транспортного засобу під час рейдової перевірки.

Доказів предявлення водієм усіх необхідних документів під час рейдової перевірки заявник до суду не подав.

Тому подію вчинення правопорушення у галузі автомобільної справи у даному конкретному випадку слід визнати доведеною, що зумовлює відмову у позові.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; у достатньому поза розумним сумнівом обсязі виклав власні міркування та мотиви з приводу тлумачення змісту норм права, оцінки обставин спору та доводів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко