Справа № 460/2802/21
Суддя: Д.Є. Махаринець
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

31 травня 2022 року м. Рівне №460/2802/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Махаринця Д.Є. розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доІНФОРМАЦІЯ_1 ( військова частина НОМЕР_1 )
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Луцького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі - відповідач) в якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Луцького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення 27.12.2018 року остаточного розрахунку та невиплати ОСОБА_1 належних грошових сум при звільненні з військової служби;

зобов`язати Луцький прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 27.12.2018 по 29.05.2020 у розмірі 218 040 (двісті вісівмнадцять тисяч сорок) гривень 70 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він проходив службу у Луцький прикордонний загоні. 27.03.2018 року наказом начальника 6 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України «По особовому складу» №628-ос старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 1 категорії кулеметника 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділення прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » II категорії (тип Б), звільненого з військової служби в запас за підпунктом «ж» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», без права носіння військової форми одягу, виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення. Проте, в день виключення зі списків особового складу частини, із позивачем, не був проведений повний розрахунок, а саме: не виплачено індексацію грошового забезпечення за періоди з 01.07.2015 по 12.10.2015 та з 10.08.2016 по 01.12.2018, а також грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за 2015-2018 роки, що підтверджується рішенням суду. Таку індексацію у повному розмірі позивач отримав лише 14.05.2020 року. Таким чином, фактична затримка у розрахунку склала з 27.12.2018 по 13.05.2020 (515 днів), в зв`язку з чим і подано позов до суду. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач подав відзив на позов в якому заперечує проти позову. Свої заперечення аргументує тим, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Також зазначає, що з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 263 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Розглянувши позовну заяву та відзив на неї, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у Луцькому прикордонному загоні. 27.03.2018 року наказом начальника 6 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України «По особовому складу» №628-ос старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 1 категорії кулеметника 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділення прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » II категорії (тип Б), звільненого з військової служби в запас за підпунктом «ж» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», без права носіння військової форми одягу, виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 року у справі №140/488/20 позов ОСОБА_1 задоволено повністю - зобов`язано, серед іншого, ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за періоди з 01.07.2015 по 12.10.2015 та з 10.08.2016 по 01.12.2018, а також грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за 2015-2018 роки.

Адвокатським запитом від 02.03.2021 року №02-03/21 у відповідача витребувано інформацію стосовно ходу виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 року у справі №140/488/20.

Листом від 15 березня 2021 року №11/2275 відповідач, у відповідь на адвокатський запит, повідомив, що у травні 2020 року перерахував позивачу повну суму заборгованості в розмірі 17 583 (сімнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят три) гривні 53 коп. (платіжне доручення від 14.05.2020 року №1485).

Таким чином, фактична затримка у розрахунку склала з 27.12.2018 по 13.05.2020 (515 днів).

Відповідно до особистої карти грошового забезпечення за два останні повні місяці (жовтень і листопад 2018) позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 25 826 (двадцять п`ять тисяч вісімсот двадцять шість) гривень 52 коп. = 12 232,37 грн + 13 594,15 грн.

В такому разі, середньоденна заробітна плата становить 423 (чотириста двадцять три) гривні 38 коп. = 25 826,52 грн / 61 календарний день.

Отже, середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку становить 218 040 (двісті вісімнадцять тисяч сорок) гривень 70 коп. = 423,38 грн х 515 календарних дні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Із пункту 5 Порядку № 100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 1, 2 пункту 8 вказаного Порядку).

З матеріалів справи встановлено, що позивачем у позовній заяві заявлено вимоги про стягнення на його користь розмір середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з з 27.12.2018 по 13.05.2020 (515 днів) становить 218 040 (двісті вісімнадцять тисяч сорок) гривень 70 коп.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Таким чином, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Водночас, щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі суд зазначає наступне.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.

Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 Кодексу законів про працю України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом, індексація грошового забезпечення за періоди з 01.07.2015 по 12.10.2015 та з 10.08.2016 по 01.12.2018, а також грошову компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за 2015-2018 роки, позивачем отримана лише 14.05.2020 року, що підтверджується рішенням суду. Таким чином, фактична затримка у розрахунку склала з 27.12.2018 по 13.05.2020 (515 днів).

Відповідно до особистої карти грошового забезпечення за два останні повні місяці (жовтень і листопад 2018) позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 25 826 (двадцять п`ять тисяч вісімсот двадцять шість) гривень 52 коп. = 12 232,37 грн + 13 594,15 грн.

В такому разі, середньоденна заробітна плата становить 423 (чотириста двадцять три) гривні 38 коп. = 25 826,52 грн / 61 календарний день.

Наведені дані не заперечуються відповідачем.

Отже, середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку становить 218 040 (двісті вісімнадцять тисяч сорок) гривень 70 коп. = 423,38 грн х 515 календарних дні.

Також враховуючи, що невиплачена станом на день звільнення позивача індексації грошового забезпечення становить 17583,53 грн, яка виплачена через 515 день, є меншою ніж середній заробіток за весь час затримки розрахунку (25826,52 грн), суд вважає за потрібне провести розрахунки із застосуванням до даних правовідносин принципу співмірності.

Зокрема, істотність частки складових грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 17583,53 грн / 25826,52 грн (сума виплаченої індексації грошового забезпечення /середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,6808.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 423,38 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,6808 х 515 (дні затримки розрахунку) = 148442,10 грн.

Разом з тим, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки та заявлених позовних вимог за час затримки розрахунку складає 148442,10 грн, що враховується судом, натомість позивач росить стягнути суму у розмірі розмірі 218 040 (двісті вісівмнадцять тисяч сорок) гривень 70 коп.

Водночас застосовуючи принцип пропорційності та керуючись правовою позицію Верховного Суду, суд визначає, що загальний розмір компенсаційних виплат за час затримки не може бути істотно більшим безпосередньо за ті належні позивачу кошти виплата яких проведена із затримкою. Відтак суд зменшує їх розмірі, виходячи із принципу розумності та достатності застосовуючи системну практику наведену в рішеннях ЄСПЛ, щодо визначення присуджених компенсацій.

Наведену позивачем суму можна частково вважати обґрунтовано пропорційною, тому саме розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід стягнути з відповідача на користь позивача в частині 14844,21 грн.

Одночасно, разом з відзивом на позовну заяву, відповідач надав до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропущення строку звернення до суду з даним позовом. Дане клопотання мотивоване тим, що зі змісту позовної заяви та платіжного доручення від 14.05.2020 № 1485, позивач пропустив місячний строк звернення до суду з цим позовом, так як право на звернення до суду з даними позовними вимогами в ОСОБА_1 виникло з 14.05.2020 (з моменту остаточного розрахунку), а звернувся лише 30.03.2021 (дата підписання). Також, зауважує на тому, що слід врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 23.12.2020 у справі № 360/4485/19 (тобто, у справі, предметом спору у якій є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні), які полягають у тому, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти; КАС України визначено місячний строк звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, а КЗпП України встановлено тримісячний строк.

Натомість, позивач, у своїй позовній заяві, з питання дотримання строку звернення до суду, вказує на наступні обставини.

Листом від 15.03.2021 року №11/2275 відповідач, у відповідь на адвокатський запит, повідомив про виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 року у справі №140/488/20, шляхом перерахування позивачу повної суми заборгованості по індексації в розмірі 17 583 (сімнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят три) гривні 53 коп. (платіжне доручення від 14.05.2020 року N91485).

Таким чином, саме з 19,03.2021 року (момент отримання позивачем листа від 15.03.2021 року №11/2275) позивач дізнався про остаточний розрахунок відповідачем, а тому з цієї дати і розраховується місячний строк звернення до суду.

Оцінивши надані до суду докази, повно та всебічно дослідивши обставини справи та доводи сторін з питань дотримання позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Водночас, таке право не є абсолютним: воно може бути обмежено, у тому числі, строками на звернення до суду.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.2 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу, відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах про прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до положень ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З наведених положень КАС України вбачається, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

В контексті наведеного слід зазначити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, положення цієї норми слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії.

Як встановлено судом листом від 15.03.2021 року №11/2275 відповідач, у відповідь на адвокатський запит, повідомив позивача про виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 року у справі №140/488/20, шляхом перерахування позивачу повної суми заборгованості по індексації в розмірі 17 583 (сімнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят три) гривні 53 коп. (платіжне доручення від 14.05.2020 року N91485).

Отже, можна дійти висновку, що позивач починаючи 19.03.2021 року дізнався про порушення своїх прав, свобод та інтересів та звернувся до суду 01.04.21року.

Вищезазначене дає підстави стверджувати, що позивач вчасно звернувся до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів у строки передбачені ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, позивач звернувся до суду без пропуску встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України строку звернення до суду.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з даним позовом.

Підсумовуючи вищевикладене в його сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог належать в частині.

Підстави для відшкодування судових витрат у порядку ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Луцького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Луцького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення 27.12.2018 року остаточного розрахунку та невиплати ОСОБА_1 належних грошових сум при звільненні з військової служби.

Зобов`язати Луцький прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 27.12.2018 по 29.05.2020 у розмірі 14844,21 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_1 ( військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Суддя Д.Є. Махаринець