Справа № 340/9335/21
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 червня 2022 року м. Дніпросправа № 340/9335/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23 березня 2022 року (суддя Кармазина Т.М.) у справі №340/9335/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,-

встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо невиплати всіх сум, що належать ОСОБА_1 в день звільнення зі служби в поліції;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 304406,76 грн. середньою заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що проходив службу в ОВС з 14.05.1998 по 06.11.2015 та в поліції з 07.11.2015 по 27.11.2018. Наказом ГУНП в Кіровоградській області №516 о/с від 16.11.2018 року позивача звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням). Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.04.2021, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2018 рік та зобов`язано Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2018 рік. На виконання даного рішення суду, відповідачем 25.10.2021 перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти в сумі 2939,61 грн. Позивач зазначав, що оскільки відповідач здійснив виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій лише 25.10.2021, то наявна затримка розрахунку при звільненні з 27.11.2018 по 25.10.2021, у зв`язку з чим відповідач повинен нести відповідальність, передбачену ст.ст.116, 117 КЗпП України, виплативши позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при

звільненні.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23 березня 2022 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:

визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

стягнуто з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2939,61 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано встановленими обставинами справи, які свідчать про те, що при звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.

Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд, виходячи з принципу справедливості та співмірності, дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 2939,61 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми при звільненні порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні.

Не погодившись з рішенням суду, позивач та відповідач подали апеляційні скаргу, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просять:

Позивач - скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі. Аргументи позивача, які наведені в апеляційній скарзі, стосуються незгоди з визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача як компенсація за затримку розрахунку при звільненні. За позицією позивача судом першої інстанції не враховано правові позиції Верховного Суду, суть яких зводиться до того, що середній заробіток повинен бути виплачений за увесь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач - скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач фактично посилається на те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано проходження служби в органах поліції, не передбачено можливості сплати середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні. Відповідач також зазначає, що при звільнені з позивачем був проведений остаточний розрахунок та виплачено належні йому суми. Той факт, що в подальшому за рішенням суду відповідачем виплачувала позивачу кошти, не може вказувати на те, що у відповідача виник обов`язок по сплаті позивачу компенсації, що передбачена ст..117 КЗпП України.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційних скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 з 14.05.1998 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 року по 27.11.2018 - в Національній поліції України.

Наказом т.в.о. начальника ГУНП в Кіровоградській області №516 о/с від 16.11.2018 року капітана поліції старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Олександрійського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_1 з 16.11.2018 року звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію". (а.с.49)

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 року у справі №340/855/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.12.2019 року, за позовом ОСОБА_1 , змінено наказ т.в.о. начальника ГУНП в Кіровоградській області №516 о/с від 16.11.2018 року в частині формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 , вказавши замість пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", належну причину - пункт 2 (через хворобу) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", та змінивши дату звільнення, вказавши замість "16 листопада 2018 року" належну дату - "27 листопада 2018 року".

На підставі вказаного рішення суду, начальником ГУНП в Кіровоградській області видано наказ №17 о/с від 15.01.2020 року щодо часткової зміни пункту наказу ГУНП в Кіровоградській області №516 о/с від 16.11.2018 року, в частині формулювання підстави та дати звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, зокрема, замінено слова та цифри "за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням)" на слова та цифри "за п. 2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції)", слова та цифри "16 листопада 2018 року" - на слова та цифри - "27 листопада 2018 року"; слово та цифру "17 днів" на слово та цифру "28 днів". (а.с.50)

Позивач під час проходження служби отримав статус ветерана війни - учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 06 травня 2016 року. (а.с.7)

При цьому, відповідачем не нараховувалася та не виплачувалася, зокрема, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2018 рік. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звертався до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 року у справі №340/2493/20, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 18.08.2021, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2018 рік. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за 2018 рік. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. (а.с.13-19, 20-25).

На виконання вищевказаного судового рішення, відповідачем нарахована та 25.10.2021 виплачена позивачу компенсація, про що свідчить платіжне доручення №5607 від 25.10.2021 та лист відповідача від 28.10.2021 №Л-118/05/28-21 (а.с.27).

Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Щодо апеляційної скарги відповідача.

Так, вирішуючи спір між сторонами суд першої інстанції дійшов висновку щодо можливості застосування до спірних відносин приписів КЗпП України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, у зв`язку з чим в даному випадку застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, компенсації за дні невикористаної відпустки, на яку мав право позивач, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст..117 КЗпП України.

З цих підстав виходив і суд першої інстанції, який стягнув з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, аргументи відповідача про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку, у разі несвоєчасної виплати компенсації за дні невикористаної відпустки, є безпідставними.

З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Щодо апеляційної скарги позивача.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, судом першої інстанції враховано, що приймаючи до уваги період затримки розрахунку при звільненні з 28.11.2018 по 24.10.2021, що становить 1062 календарні дні, а також середньоденний розмір грошового забезпечення позивача - 303,17грн, загальний розмір середнього заробітку за увесь час затримки при розрахунку становить 321966,54грн., що в 110 разів перевищує суму грошової компенсації (2939,61грн) з невиплатою якої у визначений законодавством строк позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Відповідно до довідки відповідача від 17.12.2021 №2689/28/03-2021, при звільненні (27.11.2018) позивачу нараховано та виплачено 81257,87грн.

Таким чином, невиплачена позивачу під час звільнення компенсація у розмірі 2939,61 грн. становить 3,62% від суми виплат, належних позивачеві при звільненні.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача як компенсація за порушення строків розрахунку при звільненні, суд першої інстанції правильно виходив з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах.

При цьому, судом першої інстанції обгрунтовано враховано наявність спору між працівником та роботодавцем, з приводу належних сум до виплати на день звільнення, який вирішувався судом, за наслідками виконання рішення якого відповідачем донараховано та сплачено на користь позивача 2939,61грн.; розмір недоплаченої суми при звільненні; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який пов`язаний саме із вирішенням спірних відносин у судовому порядку, а також те, що позивач тривалий час не звертався до суду, оскільки звільнено його було 27.11.2018, а до суду він звернувся лише у липні 2020 року.

З цих підстав суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачу виплат, може вважатися виплата у розмірі 2939,61 грн., яка є рівноцінною сумі виплат, несплатою яких у визначений законодавством строк позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Отже, вказане свідчить про безпідставність аргументів позивача, наведених в апеляційній скарзі, що стосуються необгрунтованості визначеного розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23 березня 2022 року у справі №340/9335/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини проголошено 02.06.2022

Повне судове рішення складено 03.06.2022

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк