Справа № 520/1645/22
Суддя: Білова О.В.
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

02 червня 2022 року № 520/1645/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Білової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків,61057, ) про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області , в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 320970 від 06.12.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 01.06.2018 року.

Ухвалою судді від 28.01.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі, витребувано докази у відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 320970 від 06 грудня 2021 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - рішення про скасування дозволу на імміграцію) та на підставі цього скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 01.06.2018 року. Позивач вважає, що рішення прийняте з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а саме, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення - позивач десятиріччями постійно проживає на території України, без урахування принципу пропорційності, тобто при прийняти рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення, та інтересами позивача; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення. Позивач зазначає, що прийняте Рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 є незаконним, тому звернувся до суду з дантим позовом.

Представник відповідача не погодився з позовними вимогами та подав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наданих законом повноважень. Зазначив, що 23 вересня 2021 року позивач звернувся до ГУ ДМС у Харківській області з метою обміну посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 у зв`язку з досягненням 45-річного віку. Чинність дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу. Враховуючи той факт, що підставою для отримання позивачем дозволу на імміграцію є саме документування посвідкою на постійне проживання його дружини за відсутності права на отримання такої посвідки, ОСОБА_1 також не мав права на постійне проживання на території України з підстав п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію». З урахуванням вищевказаного можна зробити висновок, що з нечинного акта не можуть і не могли виникати правові відносини між особою та державним органом. Таким чином, дозвіл на імміграцію в Україну, наданий громадянину СРВ ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», підлягає скасуванню, оскільки був наданий як чоловіку, що отримав такий дозвіл по дружині, дозвіл на імміграцію в Україну якої скасовано і яка в розумінні Закону України «Про імміграцію» не вважається іммігрантом. Зазначив, що його правову позицію підтверджує висновок Верховного Суду у справі № 820/2874/16 від 17.10.2018.

Позивач не погодився з доводами відзиву та направив до суду відповідь на відзив, в якій посилаючись на більш пізні позиції Верховного Суду, зазначив, що станом на дату видачі дозволу на імміграцію в Україні та посвідки на постійне проживання позивач перебував у шлюбі із громадянкою Республіки Вірменія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мала чинний дозвіл на імміграцію в Україну та була документована посвідкою на постійне проживання. Тобто, позивачем при зверненні до уповноваженого державного органу із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну не було допущено порушення вимог законодавства про імміграцію.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам, паспорт № НОМЕР_3 .

03.04.2008 року відділом УГІРФО ГУ МВС України в Харківській області громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

01.06.2018 року позивач документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 01.06.2018 року, термін дії - безстроково.

26.07.2019 року Департаментом реєстрації Харківської міської ради зареєстровано місце проживання громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .

23 вересня 2021 року позивач звернувся до ГУДМС у Харківській області з метою обміну посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

У зв`язку зі зверненням позивача було проведено перевірку матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання позивача, результати якої відображено відповідачем у Висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину СРВ ОСОБА_1 .

Як вбачається з копії вказаного Висновку, проведеною перевіркою матеріалів справи № 320970 про надання дозволу на імміграцію в Україну встановлено, що громадянин СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.02.2008 звернувся до УТІРФО ГУМВС України в Харківській області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, оскільки перебував у шлюбі з іммігранткою - громадянкою СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 від 21.06.2006, терміном дії - безстроково.

03.04.2008 після проведення визначених імміграційним законодавством перевірок, рішенням УГІРФО ГУМВС України в Харківській області громадянину СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволена імміграція в Україну на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 від 03.04.2008, терміном дії - безстроково.

01.06.2018 громадянина СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документовано в порядку обміну посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , терміном дії - безстроково.

У ході додаткової перевірки ГУ ДМС у Харківській області направлено запит за № 6301.8.1/50204-21 від 05.10.2021 до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо надання довідки за результатами перевірки матеріалів справи громадянки СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно відповіді ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області встановлено, що ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області 12.05.2011 прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином відповідачем встановлено, що дозвіл на імміграцію в Україну надано громадянину СРВ ОСОБА_1 на підставі документів, що втратили чинність.

На підставі вказаного висновку, Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 320970 від 06 грудня 2021 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та на підставі цього скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 01.06.2018 року.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, суд виходить з такого.

Предметом судового розгляду в даній адміністративній справі є рішення відповідача № 320970 від 06 грудня 2021 року про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 01.06.2018 року, як рішення суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції, що діяла у спірний період).

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Аналогічні норми містяться в підпункті 8 пункту 4 Положення про Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2002 року № 844.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію", у редакції, що діяла на час видачі позивачу тимчасової посвідки, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з ч. 3 ст. 4 зазначеного Закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Стаття 9 Закону №2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видається.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону, у редакції, що діяла на час надання позивачу дозвіл, встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. N 1983 (далі - Порядок).

У відповідності до пп. 3 п. 2 цього Порядку, в редакції, яка діяла на час надання посвідки, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно з п. 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Під час судового розгляду справи встановлено, що громадянин СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.02.2008 звернувся до УТІРФО ГУМВС України в Харківській області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, оскільки перебуває у шлюбі з іммігранткою - громадянкою СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка і документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 від 21.06.2006, терміном дії - безстроково.

03.04.2008 після проведення визначених імміграційним законодавством перевірок, рішенням УГІРФО ГУМВС України в Харківській області громадянину СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволена імміграція в Україну на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 від 03.04.2008, терміном дії - безстроково.

01.06.2018 громадянина СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документовано в порядку обміну посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , терміном дії - безстроково.

Відтак, підставою для надання позивачу в 2008 році дозволу на імміграцію та подальше документування його посвідкою на постійне проживання в Україні був факт перебування позивача у шлюбі з іммігранткою - громадянкою СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 від 21.06.2006, терміном дії - безстроково.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україні та посвідки на постійне місце проживання в Україні слугували п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", згідно з якими дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Так відповідач посилався на те, що згідно відповіді ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області встановлено, що ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області 12.05.2011 прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому відповідач у відзиві на адміністративний позов посилався на висновки, яких дійшов Верховний Суд у справі № 820/2874/16, розглядаючи касаційну скаргу громадянина СР В`єтнам, якому скасовано дозвіл на імміграцію у зв`язку із скасуванням первинного рішення - рішення про надання дозволу його дружині.

Щодо вказаного висновку суд зазначає наступне. Верховний Суд в Постанові від 27.09.2019 року у справі № 815/3420/17 дійшов наступного висновку:

« 26. Статтею 12 Закону №2491-III встановлено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну.

27. Пунктом 1 частини першої статті 12 Закону №2491-III встановлено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, а відповідно до пункту 6 частини першої статті 12 Закону №2491-III - в інших випадках, передбачених законами України.

28. Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачем не надано доказів отримання позивачем дозволу на імміграцію в Україну на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, що є підставою для скасування дозволу відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ.

29. Судами встановлено, що при посиланні у спірному рішенні на пункт 6 частини першої статті 12 Закону №2491-ІІІ відповідачем не зазначена відповідна норма Закону, яка передбачає інші підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну, крім тих, що наведені у статті 12 Закону №2491-ІІІ.

30. Крім того, судами встановлено, що ОСОБА_1 має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною, адже в Україні проживають її чоловік, який документований посвідкою на постійне проживання, термін дії - безстроково, діти, які народилися на території України, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 . Позивач зареєстрована, як фізична особа-підприємець та є платником податків, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься запис № 0118203 від 22 вересня 2015 року.

31. Також встановлено, що 15 травня 2006 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

32. 9 серпня 2007 року ОСОБА_5 надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання, термін дії - безстроково.

33. Отже, станом на дату видачі дозволу на імміграцію в України та посвідки на постійне проживання НОМЕР_8 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, якому було видано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні.

34. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивачем не порушено вимоги законодавства про імміграцію, а відтак визнали протиправним та скасували рішення ГУ ДМС України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 .»

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

З огляду на вказане, суд бере до уваги висновки Верховного Суду, що є більш пізніми, порівняно з тими, на які посилався відповідач у відзиві.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було скасовано 12.05.2011, тобто було чинним на момент надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Отже, станом на дату видачі дозволу на імміграцію в Україні та посвідки на постійне проживання позивач перебував у шлюбі із громадянкою Республіки Вірменія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мала чинний дозвіл на імміграцію в Україну та документована посвідкою. Тобто, позивачем при зверненні до уповноваженого державного органу із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну не було допущено порушення вимог законодавства про імміграцію, а наданий позивачу дозвіл не було надано на підставі неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Відповідачем не надано жодного доказу недійсності або підробки документів, які надавалися позивачем під час звернення за отриманням дозволу на імміграцію в Україну.

З огляду на зазначене, вказані доводи висновку суд вважає необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства.

Вказані відповідачем мотиви висновку, які в подальшому стали підставою для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання позивача, не є обґрунтованими, з огляду на те, що вказані норми Закону не містять підстав, за яких особу може бути позбавлено дозволу на імміграцію. Тому вказаним посиланням відповідач не довів підстав застосування п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», як підставу прийняття спірного рішення.

Суд зазначає, що Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, наявність яких у даній справі відповідачем не доведена.

Отже, судом встановлено, що позивач при отриманні дозволу на імміграцію надав всі наявні у нього документи, на підставі яких ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області і було надано дозвіл, не приховував даних щодо сімейного стану, не зазначав неправдивих відомостей.

Разом з цим, суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у п. 71 Рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року по справі права «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) зазначено, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Під час судового розгляду справи, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, а потреба виправити минулу «помилку» є непропорційним втручанням в права позивача, який покладався на легітимність добросовісних дій державного органу при отриманні дозволу на імміграцію.

З огляду на встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що відповідач під час прийняття рішення від 06.12.2021 про скасування рішення ВГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 03.04.2008 про надання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, без урахування принципу пропорційності, без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат в частині сплаченого судового збору здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 134, 139, 241-247, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 320970 від 06.12.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 01.06.2018 року.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_9 ) у розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення, з урахуванням початку з 24.02.2022 збройної агресії російської федерації проти України та перебування м.Харкова в зоні бойових дій, складено 02.06.2022.

Суддя Білова О.В.