Справа № 420/16316/21
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого по справі судді Бжассо Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса за правилами спрощеного позовного провадження в м. Одеса адміністративну справу за позовом громадянина Нігерії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення № 94 від 20.05.2021 року, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов громадянина Нігерії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за результатом розгляду якого, позивачка просить суд:

- рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 94 від 20.05.2021 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнати неправомірним та скасувати;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що отримав повідомлені № 5/1-407 від 20.05.2021 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 94 від 20.05.2021 року. Позивач вважає вказане рішення необґрунтованими та незаконними, оскільки воно прийнято без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають значення для справи. Позивач зазначає, що у випадку повернення до Нігерії, його життю та свободі загрожуватиме небезпека.

Ухвалою суду від 04.04.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за ст. 262 КАС України.

30.09.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, згідно з якими, ГУ ДМС України в Одеській області не визнає даний позов та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивачі не мають обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Крім того, представник відповідача зазначає, що позивач звернувся за міжнародним захистом через 4,5 роки після потрапляння на територію України.

Суд, розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

Анкра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином а Федеративної Республіки Нігерії (паспортний документ гр. Нігерії серії НОМЕР_1 , виданий 22.04.2016 року Федеративною Республікою Нігерія головним відділом у м. Абуджа, терміном дії 21.04.2021 року), уродженець адміністративного центру Агату (штат Бенуе), за етнічною належністю йоруба, за віросповіданням християнин католицької конфесії; рідна мова англійська, сімейний стан неодружений; невійськовозобов`язаний.

Судом встановлено, що 30.07.2016 року заявник прибув на територію України, легально, авіарейсом Лагос (Нігерія) Київ, міжнародний аеропорт «Бориспіль» (Україна) з метою туристичної подорожі до України.

Відносно родичів ОСОБА_1 судом встановлено наступну інформацію:

Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , був фермером, (мав куряче господарство). Він не являвся членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської року, організації.

Матір 59 років, домогосподарка. Вона не являється членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації.

Брат 32 роки, музикант. Він не являється членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації.

Тітка 60 років, домогосподарка. Вона не являється членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації.

Як повідомив позивач, зв`язок зі своїми родичами підтримує один раз на місяць, за допомогою мобільного телефону, використовуючи такі програми, як Whatsapp та поштовою скринькою. У них відсутні будь-які проблеми на Батьківщині, проживають в середньому фінансовому становищі.

Наразі позивач звернувся до ДМС у м. Одеса із заявою про набуття легального статусу перебування в країні, а раніше не звертався так, як дізнався про вказану процедуру лише 03.2021 року.

Під час анкетування, 13.05.2021 року, позивач, як причину виїзду з останньої країни постійного проживання зазначив, що не бажає повертатись на Батьківщину через те, що боїться зазнати смертної кари від угрупування «Пастухи Фулані». Позивач, побоювання загрози смерті обґрунтовує тим, що його батька, за його словами, 10.2015 року вбили представники терористичного групування «Пастухи Фулані». Фулані здійснили напад на ферму, яка розташовувалась в адміністративному центрі Агату. Фулані привели своїх корів пастись на землі християн. Християни вийшли, щоб захистити свої землі, у зв`язку із чим почалась сутичка між представниками релігій. В ході сутички, батька було вбито. Обставини смерті позивачеві невідомі. На момент вбивства батька позивач не знаходився на фермі. Коли вбили батька в 2015 році, позивач повернувся на ферму, «Пастухи Фулані» побачили його та погрожували, на словах сказали «що вб`ють його». Після чого я виїхав у м. Абуджа. Проте, фізичних погроз не було. В листопаді 2015 році одразу після похорон батька, позивач поїхав на ферму, побачив там «Пастухів Фулані», які побили його. До лікарні звернувся, проте докази звернення до медичних установ надати не може.

Під час останнього перебування на території Нігерії позивач не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної політичної або соціальної групи. Позивач не був жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Під час анкетування, 18.05.2021 року, позивач зазначив, що смерть його батька в 2015 році, була неумисна та в результаті побутових проблем, а на питання «Чи було офіційне розслідування обставин смерті його батька» позивач повідомив, що було офіційне розслідування. При цьому, у позивача докази смерті батька відсутні.

Щодо угрупування «Пастухи Фулані», позивач повідомив, що особистої зустрічі із «Пастухами Фулані» у позивача не було, а 16.11.2015 року це був єдиний раз. Переслідувань, насилля або пограбування з боку «пастухів Фулані» позивач під час проживання на території Нігерії та його родичі не зазнавали. надати підтвердження щодо терористичних актів організацією «пастухи Фулані» в штаті Бенуа позивач не може надати.

Наступне анкетування позивача проведено органами міграційної служби - 20.05.2021 року.

Позивач не зміг підтвердити, надати докази загрози, переслідувань, проблем, насилля з боку «Пастухів Фулані», « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на території Нігерії, ні відносно себе, ні відносно своїх родичів.

Позивач повідомив, що у випадку повернення на Батьківщину по відношенню до нього не будуть застосовані тортури, смертна кара, нелюдське, або таке, що принижує людську гідність поводження або покарання. Побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у разі повернення на Батьківщину надати докази позивач не може. Активістською або громадською діяльністю на території країни громадянської належності (попереднього постійного проживання) позивач не займався, до насильницьких викрадень на території Нігерії причетний не був, конфліктів з представниками антидержавних формувань на території Нігерії, представниками органів державної влади Нігерії також не мав.

Після виїзду позивача за межі Батьківщини ніхто його не розшукував.

20.05.2021 року розглянувши заяву та особову справу № заявника, громадянина Федеративної Республіки Нігерії на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 06.05.2021 року звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі проведених анкетування та інтерв`ю із зазначеним громадянином, з урахуванням актуальної ІКП, складено висновок про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку, ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ № 94 від 20.05.2021 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту громадянину Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25.05.2021 року позивачем отримано повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, з огляду на зміст п.13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно п. 3.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: а) забезпечує можливість для заявника особисто або за допомогою законного представника скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають міститися такі відомості: прізвище, ім`я (імена), по батькові заявника, дані паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (у разі його відсутності - зазначені причини, через які він був утрачений), громадянство/підданство, країна постійного проживання, місце та підстави (за наявності) проживання в Україні, місце, час та спосіб перетинання державного кордону України, відомості про членів сім`ї заявника, підписи заявника або законного представника, перекладача (у разі необхідності), дата складання заяви. Заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію. б) реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи у журналі реєстрації заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. г) у разі потреби направляє заявника на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України. ґ) заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник. д) приймає від заявника на зберігання документи: національний паспорт або інший документ, який посвідчує особу заявника, а також документи, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлюється розпискою; е) оформлює особову справу згідно з описом документів, що знаходяться в особовій справі заявника; є) долучає до справи по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви, а також інші, передбачені Законом та цими Правилами, документи; ж) призначає дату та час співбесіди та повідомляє цю інформацію заявникові та його законному представникові (за наявності) під підпис в особовій справі; з) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до п. п.4, 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, вказаний вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Так, при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач основною причиною необхідності надання йому захисту в Україні вказав, що був змушений залишити територію через побоювання переслідувань членами угрупування «Пастухи Фулані», які вбили його батька.

При цьому, суд зазначає, що під час анкетування та під час проведення співбесіди позивач повідомив, що не був присутній під час вбивства батька саме членами угрупування «Пастухи Фулані», доводи щодо вбивства батька членами угрупування «Пастухи Фулані» ґрунтуються лише на припущеннях позивача. Обставини подій йому відомо лише із слухів та пліток, а жодною детальною або додатковою інформацією про причини та обставини смерті батька, особа не володіє. Крім того, під час анкетування 18.05.2021 року позивач зазначив, що смерть його батька в 2015 році, була неумисна та в результаті побутових проблем, а на питання «Чи було офіційне розслідування обставин смерті його батька» позивач повідомив, що було офіційне розслідування. При цьому, у позивача докази смерті батька відсутні.

До того ж, на території Нігерії з боку угрупування «Пастухи Фулані» відносно позивача та його родичів не було здійснено буд-якого фізичного насилля, жодних утисків, погроз або переслідувань, насилля або пограбування, не було жодних міжособистісних конфліктів, не зазнавав позивач та його родичі пригнічень, обмежень або дискримінації у реалізації загальних прав.

Суд звертає увагу, що після смерті батька у період з 10.2015 - 03.2016 роки, тобто протягом 5 місяців фігурант мав змогу безперешкодно проживати в адміністративному центрі Агату (штат Бенуе), а у випадку повернення на Батьківщину, у м. Абуджа, заявник під час анкетування 18.05.2021 року вказав, що у нього не виникне ніяких проблем.

Отже, позивачем не було надано суду аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували його побоювання у переслідуваннях і наявності загрози його життю чи здоров`ю.

Позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження й документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» і доказів, що підтверджують переслідування саме позивача.

Аналізуючи надану позивачем інформацію щодо діяльності угрупування «Пастухи Фулані», разом з інформацією по країні походження, не підтверджено наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Федеративної Республіки Нігерії, оскільки в регіоні проживання позивача наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Таким чином, суд робить висновок, про відсутність конкретних підстав, через які позивач не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, позивач не наводить дійсних фактів, які б давали підстави вважати, що відносно нього є реальні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок, що адміністративний позов громадянина Нігерії ОСОБА_1 не належить до задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 205, 243, 245, 246, 250, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову громадянина Нігерії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення № 94 від 20.05.2021 року, зобов`язання вчинити дії.

Відповідно до ст.255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч.1 ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач громадянин Нігерії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач Головне управління Державної міграційної служби, адреса знаходження: (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 02.06.2022 року.

Суддя Н.В. Бжассо

.