Справа № 640/6441/21
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЙЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6441/21 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
У Х В А Л А

02 червня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі за розглядом апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в м. Києві, викладене в листі від 24.12.2020 про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії за вислугу років без обмеження її граничного розміру, з розрахунку 90 % суми місячної заробітної плати, без обмеження її розміру, яка визначена у довідці Офісу Генерального прокурора № 21-902зп від 08.05.2020 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсії, з урахуванням проведених виплат;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві здійснити з 01.04.2020 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 без обмеження її граничного розміру, з розрахунку 90 % суми місячної заробітної плати, без обмеження її розміру, яка визначена у довідці Офісу Генерального прокурора № 21-902зп від 08.05.2020 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсії, з урахуванням проведених виплат;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві здійснити виплату ОСОБА_1 різниці суми між нарахованою після перерахунку та фактично отримуваною пенсією за минулий час з 01.04.2020 разово та однією сумою з урахуванням довідки Офісу Генерального прокурора № 21-902зп від 08.05.2020 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховується для перерахунку пенсії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років, відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру» та має право на перерахунок пенсії у зв`язку зі зміною розміру місячної заробітної плати. Обмеження пенсії відсотковим значенням та максимальним розміром вважає таким, що вчинено із порушенням діючого законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у перерахунку пенсії ОСОБА_1 , викладену в листі від 24.12.2020.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 01.04.2020 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , з урахуванням 90% суми місячної заробітної плати, зазначеної в довідці Офісу Генерального прокурора № 21-902зп від 08.05.2020 без обмеження максимальним розміром.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити недоотримані ОСОБА_1 суми пенсії за минулий час, з урахуванням проведених виплат.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем у справі подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії з 02 червня 2022 року.

16 лютого 2022 року ОСОБА_1 до Шостого апеляційного адміністративного суду подано клопотання, в якому позивач просить зупинити провадження у справі №640/6441/21 до ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі №19-у(І)/2021 за конституційною скаргою ОСОБА_2 та інших осіб, щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини першої статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI, абзацу шостого частини п`ятнадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII. Вказане, на переконання позивача, є підставою для зупинення провадження у справі на підставі п. 5 ч. 2 ст. 236 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження у даній справі з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Отже, зупинення провадження у справі на підставі пункту частини 1 статті 236 КАС України можливе виключно у випадку об`єктивної неможливості розгляду справи до вирішення іншої за відсутності умови, що зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Оцінюючи об`єктивну неможливість розгляду справи до прийняття Конституційним Судом України рішення у справі за скаргою ОСОБА_2 про визнання такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положень абзацу шостого частини п`ятнадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ (далі - Закон № 1697), частини першої статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI в частині поширення їх дії на Закон № 1697, якими встановлено, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, по якій ухвалою колегії суддів Конституційного Суду України відкрито конституційне провадження у справі, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як убачається із матеріалів справи, підставою для відмови у перерахунку пенсії позивачу, зокрема, без обмеження максимальним розміром, є посилання ГУ ПФ в Чернігівській області на норми Закону України «Про прокуратуру», питання щодо відповідності яких Конституції України є наразі невирішеним.

Судовою колегією враховується, що одним з основоположних принципів адміністративного судочинства є, зокрема, принцип законності, який полягає у тому, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відтак, суд зобов`язаний вирішувати справи відповідно до Конституції та законів України, водночас, виникнення сумнівів у відповідності закону Конституції України фактично унеможливлює розгляд справи із дотриманням основоположних і фундаментальних принципів адміністративного судочинства.

При цьому колегією суддів враховується, що Конституційний Суд України в пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини рішення від 29.06.2010 №17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями.

Так, за правилами ч. ч. 1, 2 ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Основний Закон України, закріпивши частиною 1 статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього (абз. 2, 3 п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99).

Відповідно до ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною 6 пункту 4 рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 у справі №1-31/2000 (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) передбачено, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Системний аналіз наведених норм в контексті зазначених положень рішень Конституційного Суду України свідчить про те, що у випадку визнання неконституційним абзацу шостого частини п`ятнадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ та частини першої статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI в частині поширення їх дії на Закон № 1697, останні втрачають чинність з дня ухвалення відповідного рішення. Проте, як було зазначено вище, Конституційний Суд вправі визначити у своєму рішенні, порядок і строки його виконання.

При цьому судова колегія вважає за необхідне зазначити, що визнання неконституційними певних норм згаданих Законів може призвести до порушення їх логіки і структури, спричинити виникнення прогалин у них. У зв`язку із цим, може виникнути необхідність вжиття додаткових заходів щодо забезпечення виконання прийнятого рішення. Додаткові заходи, у свою чергу, можуть стосуватися внесення змін до чинного Закону України «Про прокуратуру» та Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

Судом апеляційної інстанції враховується, що відповідно до положень статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на приписи зазначеної норми процесуального закону, обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

Матеріали справи свідчать, що, звертаючись до суду з позовом, позивач наголошує на тому, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві у перерахунку останньому пенсії без обмеження максимальним розміром є протиправною, оскільки ґрунтується на нормах Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, яка до нього не застосовується та є такою, що суперечить Конституції України. Застосовуючи до спірних правовідносин положення згаданого Закону України «Про прокуратуру» і Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», суд першої інстанції виходив з того, що ці нормативні акти та їх положення є чинними і неконституційними не визнавалися.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу, що положеннями статті 1 Закону України «Про Конституційний Суд України» закріплено, що Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України.

Отже, виключено до компетенції Конституційного Суду України віднесено вирішення питання щодо відповідності положень Закону України Конституції України.

Судом апеляційної інстанції враховується, що приписи ч. 4 ст. 7 КАС України визначають, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Разом з тим, наведена норма процесуального закону не врегульовує випадки, коли на момент розгляду справи судом у провадженні Конституційного Суду України вже перебуває справа щодо визнання таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окремих положень Закону, які мають бути застосовані у межах розгляду відповідної судової справи. Натомість, відповідне питання вирішено законодавцем у вже згаданому п. 3 ч. 1 ст. 236 КАС України, в якому передбачений обов`язок суду зупинити провадження у справі до набрання законної сили рішенням, зокрема, Конституційного Суду України у випадку об`єктивної неможливості її розгляду.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення заявленого клопотання та зупинення апеляційного провадження у справі до вирішення Конституційним Судом України питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзацу шостого частини п`ятнадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ (далі - Закон № 1697), частини першої статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI в частині поширення їх дії на Закон № 1697.

Керуючись ст. ст. 34, 236, 311, 321, 325, 328 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі - задоволити.

Зупинити провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії до ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 про визнання таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), частини першої статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року № 3668-VI, абзацу шостого частини п`ятнадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

Зобов`язати учасників справи після усунення обставин, які стали підставою для зупинення провадження у справі, повідомити про це суд.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль