Справа № 120/2791/22-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2022-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 р. Справа № 120/2791/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (позивач 1), ОСОБА_2 (позивач 2), ОСОБА_3 (позивач 3) та ОСОБА_4 (позивач 4) до Літинської селищної ради про:

- визнання протиправним та скасування рішення 12 сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 24.11.2021 № 3047 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність";

- визнання протиправним та скасування рішення 12 сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 24.11.2021 № 3048 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність";

- визнання протиправним та скасування рішення 12 сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 24.11.2021 № 3049 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність";

- визнання протиправним та скасування рішення 12 сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 24.11.2021 № 3047 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність";

- зобов`язання відповідача надати позивачам дозволи на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею по 2,0 га кожному, для ведення особистого селянського господарства, із земель комунальної власності площею 28,6124 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0772, яка розташована за межами с. Осолинка Літинської селищної територіальної громади Вінницької області.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 24.05.2021 позивачі звернулися до відповідача з клопотаннями, в яких просили надати дозволи на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею по 2,0 га кожному, для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земельної ділянки комунальної власності площею 28,6124 га, кадастровий номер :01:000:0772, яка розташована за межами с. Осолинка Літинської селищної територіальної громади Вінницької області. До заяви позивачі додали ряд необхідних документів.

Рішеннями від 24.11.2021 за № № 3047, 3048, 3049 та 3050 у наданні вказаних дозволів відмовлено у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єктів (земельних ділянок) вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме не набранням достатньої кількості голосів депутатів при голосуванні на пленарному засіданні 7 сесії 8 скликання Літинської селищної ради, яке відбулося 26.05.2021.

Позивачі з рішеннями відповідача не погоджуються, вважають їх незаконними і протиправними, а тому звернулися до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 10.03.2022 вказану позовну заяву залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ч. 3 ст. 161 КАС України. Судом встановлено, що при зверненні до суду позивачі не сплатили судовий збір в розмірі 3969,60 грн. Відтак позивачам надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали.

14.03.2022 від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої додано квитанції про сплату позивачами судового збору у вищезазначеному розмірі.

Ухвалою суду від 17.03.2022 відкрито провадження у цій справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

31.03.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що рішеннями від 24.11.2021 за №№ 3047, 3048, 3049 та 3050 позивачам відмовлено у наданні дозволів на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта (земельної ділянки) вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме через не набрання достатньої кількості голосів депутатів на пленарному засіданні 7 сесії 8 скликання Літинської селищної ради, яке відбулося 26.05.2021.

Відповідач зауважує, що відповідно до ч. 12 ст. 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради.

За приписами статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Відповідач звертає увагу, що згідно з протоклом 7 сесії 8 скликання від 26.05.2021 питання про надання дозволів позивачам на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок не набрало необхідної кількості голосів.

Крім того, відповідач вважає, що зобов`язання Літинської селищної ради надати позивачам такі дозволи буде втручанням у його дискреційні повноваження.

Інших заяв по суті до суду не надходило.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ст. 12 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Частинами першою, другою статті 26 вказаного Закону визначено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Водночас законних підстав для зупинення провадження у цій справі не встановлено.

З огляду на викладене суд доходить висновку про відсутність правових перешкод для вирішення справи по суті.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив, що 24.05.2021 позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Літинської селищної ради з окремими клопотаннями (вх. № № 729, 730, 731 та 732 від 24.05.2021) про надання їм дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею по 2,0 га кожному, для ведення особистого селянського господарства, із земель комунальної власності площею 28,6124 га, кадастровий номер земельної ділянки 522485800:01:000:0772, яка розташована за межами с. Осолинка Літинської селищної територіальної громади Вінницької області.

До клопотань позивачі додали копії своїх паспортів та реєстраційних номерів облікової картки платника податків, викопіювання з публічної кадастрової карти.

Рішеннями 12 сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 24.11.2021 за №№ 3047, 3048, 3049 та 3050 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки х метою безоплатної її передачі у власність" відмовлено у наданні вказаних дозволів у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єктів (земельних ділянок) вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме не набранням достатньої кількості голосів депутатів при голосуванні на пленарному засіданні 7 сесії 8 скликання Літинської селищної ради, яке відбулося 26.05.2021.

Крім того, судом встановлено, що 26.05.2021 на розгляд 7 позачергової сесії Літинської селищної ради 8 скликання було винесено та розглянуто проєкти рішення сесії селищної ради "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність ОСОБА_5 ", "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність ОСОБА_2 ", "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність ОСОБА_3 ", "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність ОСОБА_4 ".

Разом з тим вказані проєкти рішень не були підтримані депутатами: "за" 9, "проти" 3, "утримались" 11.

Вважаючи протиправними рішення відповідача від 24.11.2021 про відмову у наданні дозволів на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, позивачі звернулися до суду з цим позовом.

Вдаючись до оцінки спірних правовідносин між сторонами та встановлених під час розгляду справи обставин, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статті 18 Земельного кодексу України (далі ЗК України) до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України, до яких належать, зокрема, землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

В силу вимог п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються громадянам у власність та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності сільськогосподарського призначення.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що 24.05.2021 позивачі звернулися до відповідача з клопотання про надання їм дозволів на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею по 2,0 га кожному, для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земельної ділянки комунальної власності площею 28,6124 га за кадастровим номером :01:000:0772, яка розташована за межами с. Осолинка Літинської селищної територіальної громади Вінницької області.

До клопотання позивачі додали ряд необхідних документів та при цьому конкретизували місце розташування бажаних для них земельних ділянок.

Рішенням від 24.11.2021 за №№ 3047, 3048, 3049 та 3050 у наданні вищевказаних дозволів відмовлено у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єктів (земельних ділянок) вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме не набранням достатньої кількості голосів депутатів при голосуванні на пленарному засіданні 7-ї сесії 8 скликання Літинської селищної ради, яке відбулося 26.05.2021.

За змістом ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зауважує, що загальне формулювання "невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів" має бути пояснена у самому рішенні вказівкою на конкретні невідповідності законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, тощо.

Наведений висновок узгоджується із встановленими законом вимогами щодо "обґрунтованості рішення", що полягають в дослідженні суб`єктом владних повноважень усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви, якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, він зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами які чітко зазначені в рішенні.

Висновок узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

З огляду на наведене суд доходить висновку, що відповідач повинен дотримуватися принципу належного урядування та вимог закону щодо обґрунтування власного рішення.

При цьому рішення не може вважатися обґрунтованим лише якщо воно містить посилання на загальні формулювання "про невідповідність місця розташування об`єкта встановленим вимогам....", а має містити повний аналіз обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Ці недоліки в діяльності уповноваженого органу влади можуть перешкоджати особі в реалізації права на пояснення своєї незгоди з усіма аргументами суб`єкта владних повноважень, а також на ефективне і швидке оскарження прийнятого ним рішення.

Зі змісту спірних рішень вбачається, що відповідач обґрунтував свою відмову не набранням достатньої кількості голосів депутатів при голосуванні на пленарному засіданні 7 сесії 8 скликання Літинської селищної ради, яке відбулося 26.05.2021.

Разом з тим суд зауважує, що у рішенні відсутнє обґрунтування передбачених частиною сьомою статті 118 ЗК України підстав для відмови у наданні позивачам дозволу на розроблення проєктів із землеустрою, що вже свідчить про незаконність та протиправність прийнятого рішення.

Крім того, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Правовий статус відповідних рад визначається Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі Закон № 280/97-ВР).

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Частинами першою та другою статті 59 Закону № 280/97-ВР установлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, сукупний аналіз норм ч. 7 ст. 118 ЗК України та ч. 1, 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР свідчить про те, що під час вирішення клопотання громадянина про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки із земель комунальної власності, у місцевої ради виникає обов`язок розглянути таке клопотання у місячний строк і прийняти одне з двох рішень: надати відповідний дозвіл або надати мотивовану відмову у його наданні.

Перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою є вичерпним і розширеному трактуванню не підлягає. При цьому орган місцевого самоврядування не може відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі № 545/808/17 та від 26.02.2019 у справі № 802/721/18-а.

Крім того, суд зазначає, що рішення ради про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою вважається прийнятим, якщо за нього проголосувала більшість депутатів від загального складу ради і, в такому разі, викладається у формі окремого документа.

Натомість проєкт рішення, який не отримав необхідної кількості голосів депутатів на свою підтримку, вважається відхиленим та не викладається у формі окремого документу про відмову у задоволенні клопотання, а відповідний результат голосування фіксується у протоколі, що ведеться на пленарному засіданні ради.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09.12.2020 у справі № 300/178/20.

Судом встановлено, що 26.05.2021 на розгляд 7 позачергової сесії Літинської селищної ради 8 скликання було винесено та розглянуто проєкти рішення сесії селищної ради "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність ОСОБА_5 ", "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність ОСОБА_2 ", "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність ОСОБА_3 ", "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність ОСОБА_4 ".

Разом з тим вказані проєкти рішень не були підтримані депутатами: "за" 9, "проти" 3, "утримались" 11.

Крім того, вже 24.11.2021 на розгляд 12 сесії Літинської селищної ради 8 скликання було винесено та розглянуто проєкти рішення сесії селищної ради "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність ОСОБА_5 ", "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність ОСОБА_2 ", "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність ОСОБА_3 ", "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність ОСОБА_4 ".

Вказані проєкти рішень були підтримані всіма присутніми депутатами та прийнято відповідні рішення від 24.11.2021 за №№ 3047, 3048, 3049 та 3050.

Отже, беручи до уваги обставини розгляду клопотання позивачів, суд доходить висновку про те, що вказані рішення відповідача не обґрунтовуються жодними належними правовими підставами та обумовлені не є якимось об`єктивними перешкодами, а винятково небажанням депутатів голосувати за його прийняття.

Суд не ставить під сумнів можливість будь-якого депутата Літинської селищної ради утриматись від голосування за конкретний проєкт рішення ради, оскільки це є його законним правом.

Між тим, суд зауважує, що не набрання проєктом рішення необхідної кількості голосів свідчить про відмову ради у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою та вважається рішенням суб`єкта владних повноважень, яке відповідно до положень ч. 10 ст. 118 ЗК України та ст.ст. 5, 19 КАС України може бути оскаржене до суду.

Водночас таке рішення органу місцевого самоврядування має ґрунтуватися на підставах, визначених законом, та відповідати критеріям правомірності, що передбачені частиною другою статті КАС України.

Відтак, утримуючись під голосування за позитивний проєкт рішення ради про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою, депутат ради повинен усвідомлювати, що у даному випадку така його поведінка матиме конкретні юридичні наслідки у разі не набрання рішенням достатньої кількості голосів, а саме наслідки у вигляді рішення ради про відмову у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою, яке може бути предметом оцінки судом та апріорі вважатиметься невмотивованою відмовою у наданні такого дозволу, оскільки це рішення не буде обґрунтовуватися жодними підставами для його прийняття.

Наведене додатково підтверджується й тим, що на розгляд сесії ради виноситься проєкт, попередньо погоджений профільною комісією ради, яка вивчає відповідне питання на предмет наявності/відсутності законних підстав для прийняття того чи іншого рішення.

Отже, сам факт винесення на голосування депутатів проєкту рішення ради про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою є свідченням того, що законних підстав для відмови у наданні дозволу немає.

Тому голосування за такий проєкт рішення в спосіб "утримуюсь", з одного боку, не забороняється, але з іншого може мати описані вище правові наслідки у вигляді рішення ради про відмову у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою, яким порушуються законні права та інтереси особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У вже загаданій справі "Рисовський проти України", № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011 року, пункти 70, 71, ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування".

Цей принцип, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Відтак за обставин, коли позивачі дотрималися встановленої законом процедури та звернулися з оформленими належним чином клопотаннями про надання їм дозволу на розроблення проєкту землеустрою, а відповідач, будучи уповноваженим органом влади, без наведення жодних мотивів відмовив у наданні такого дозволу, то, на переконання суду, негативні наслідки від такої поведінки органу влади не можуть перекладатися на приватну особу.

Суд наголошує на тому, що вичерпний перелік випадків, за наявності яких громадянину може бути відмовлено у наданні дозволу на етапі розроблення документації із землеустрою визначено частиною сьомою статті 118 ЗК України.

Такими підставами є лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Натомість зі змісту оскаржуваних рішень неможливо зробити висновок, що відмова є мотивованою, адже відповідач при його обґрунтуванні обмежився виключно цитуванням норми ч. 7 ст. 118 ЗК України та не навів мотивів щодо, у чому саме полягає невідповідність місця розташування бажаної для позивача земельної ділянки встановленим вимогам.

Суд зазначає, що виходячи з аналізу статті 118 ЗК України та інших пов`язаних з нею норм цього Кодексу, можна дійти висновку, що порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Таким чином, процедура безоплатного отримання земельних ділянок громадянами чітко регламентується законом. Така процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо вирішення "земельного" питання. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання зазначеними органами встановленої законом процедури є обов`язковим.

В контексті розгляду цієї справи суд зазначає, що Земельний кодекс України гарантує усім громадянам України право на безоплатне отримання у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності.

Водночас відповідач, хоч і уповноважений на передачу земельних ділянок у приватну власність із земель комунальної власності відповідної територіальної громади, однак не наділений повноваженнями щодо зменшення або звуження вказаного права, зокрема шляхом визначення осіб, які мають першочергове право на його реалізацію або надання окремим громадянам чи категоріям осіб переваг у його реалізації, зокрема за місцем проживання/реєстрації.

В рішенні у справі № 805/4508/16-а Верховний Суд зазначав, що стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus) заява № 32181/04); пункт 44 рішення у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus) заява № 32181/04; пункти 47-56 рішення у справі "Путтер проти Болгарії" (Putter v. Bulgaria) заява № 38780/02).

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішення було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. У рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, ЄСПЛ вказує на те, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Втім, оскаржуване рішення наведеним критеріям обґрунтованості не відповідає, належним чином не вмотивоване та прийняте без посилання на передбачені законом підстави для відмови у наданні дозволу.

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2020 року у справі № П/811/1015/16 наголошено, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Суд також враховує, що відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 року, верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Отже, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади "правової процедури", яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 5-р/2019, Конституція України містить низку фундаментальних положень щодо здійснення державної влади, передбачених статтями 3, 5, 6, 8, 19 Основного Закону. Названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення.

Тому, коли йдеться про реалізацію компетенції у межах дискреції суб`єктом владних повноважень, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правова процедура (fair procedure справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій проведення такої перевірки із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.

Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.

Установлена правова процедура як складова частина принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.

Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 826/13000/18 та від 8 липня 2021 року у справі № 160/674/19.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що відповідач неправомірно відмовив позивачам у наданні дозволу на розроблення проєктів землеустрою (технічної документації із землеустрою) з метою відведення комунальних земельних ділянок у приватну власність в порядку безоплатної приватизації.

Відтак рішення 12 сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 24.11.2021 за №№ 3047, 3048, 3049 та 3050 визнаються протиправними і такими, що підлягають скасуванню.

Позивачі просять захистити їхні порушені права шляхом зобов`язання відповідача надати позивачам дозволи на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею по 2,0 га кожному, для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земельної ділянки комунальної власності площею 28,6124 га за кадастровим номером :01:000:0772, яка розташована за межами с. Осолинка Літинської селищної територіальної громади Вінницької області.

Оцінюючи позовні вимоги в цій частині, суд зазначає, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

За наслідками аналізу вказаних положень суд зазначає, що дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість у спірних правовідносинах повноваження відповідача не можуть вважатися дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій розглянути заяву громадянина про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви можуть бути лише визначені законом обставини. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Отже, зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, але завжди з урахуванням фактичних обставин справи.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02.07.2020 у справі № 825/2228/18 та від 31.07.2020 у справі № 810/2474/18.

Тобто в кожній конкретній справі суд, констатуючи незаконність рішення суб`єкта владних повноважень, повинен впевнитись у тому, що за встановлених обставин справи не існує законних перешкод для прийняття рішення на користь громадянина, у даному випадку про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність.

Наведене також підтверджується положеннями ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом яких суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача лише в тому разі, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом. Інакше суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 24.11.2021 при розгляді клопотань позивачів від 24.05.2021 відповідач не надав належної оцінки на предмет відповідності клопотань вимогам статті 118 ЗК України, оскільки оскаржена відмова ґрунтується на обставинах, які не були пов`язані з відповідною нормою.

Тому вказані клопотання позивачів підлягають розгляду повноважним органом на відповідність вимогам закону, а суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення в умовах не перевірки, не надання оцінки та не встановлення певних обставин суб`єктом владних повноважень з цього питання. Адже прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозволи на розроблення проєктів землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх підстав для відмови у їх видачі, може бути необґрунтованим та призвести до видачі таких дозволів з порушенням.

Відтак суд доходить висновку, що у даному випадку належним способом захисту прав позивачів є зобов`язання відповідача повторно розглянути їхні клопотання про надання дозволів на рохроблення проектів землеустрою з урахуванням оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В силу положень ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши основні доводи сторін, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та встановлені цим рішенням обставини, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме шляхом визнання протиправним та скасування рішень 12 сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 24.11.2021 за №№ 3047, 3048, 3049 та 3050 про відмову у наданні позивачам дозволів на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею по 2,0 га кожному, які розташовані за межами с. Осолинка Літинської селищної територіальної громади Вінницької області, та зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивачів про надання вказаних дозволів з урахуванням висновків суду, наведених за результатами розгляду цієї справи, та прийняти рішення про надання чи відмову у наданні таких дозволів. В решті позовних вимог відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України у разі задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала її посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Таким чином, оскільки позовні вимоги мають немайновий характер, а позов задоволено частково, на користь позивачів належить стягнути половину понесених ними судових витрат зі сплати судового збору, тобто 496,20 грн кожному, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення 12 сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 24 листопада 2021 року № 3047 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність".

Визнати протиправним та скасувати рішення 12 сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 24 листопада 2021 року № 3048 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність".

Визнати протиправним та скасувати рішення 12 сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 24 листопада 2021 року № 3049 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність".

Визнати протиправним та скасувати рішення 12 сесії 8 скликання Літинської селищної ради від 24 листопада 2021 року № 3050 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою безоплатної її передачі у власність".

Зобов`язати Літинську селищну раду з урахуванням правової оцінки, наданої у рішенні суду за наслідками розгляду цієї справи, повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 24 травня 2021 року за вх. № 729 про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, із земельної ділянки комунальної власності площею 28,6124 га за кадастровим номером :01:000:0772, яка розташована за межами села Осолинка Літинської селищної територіальної громади Вінницької області.

Зобов`язати Літинську селищну раду з урахуванням правової оцінки, наданої у рішенні суду за наслідками розгляду цієї справи, повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 24 травня 2021 року за вх. № 730 про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, із земельної ділянки комунальної власності площею 28,6124 га за кадастровим номером :01:000:0772, яка розташована за межами села Осолинка Літинської селищної територіальної громади Вінницької області.

Зобов`язати Літинську селищну раду з урахуванням правової оцінки, наданої у рішенні суду за наслідками розгляду цієї справи, повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 24 травня 2021 року за вх. № 731 про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, із земельної ділянки комунальної власності площею 28,6124 га за кадастровим номером :01:000:0772, яка розташована за межами села Осолинка Літинської селищної територіальної громади Вінницької області.

Зобов`язати Літинську селищну раду з урахуванням правової оцінки, наданої у рішенні суду за наслідками розгляду цієї справи, повторно розглянути клопотання ОСОБА_4 від 24 травня 2021 року за вх. № 732 про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, із земельної ділянки комунальної власності площею 28,6124 га за кадастровим номером :01:000:0772, яка розташована за межами села Осолинка Літинської селищної територіальної громади Вінницької області.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Літинської селищної ради.

Стягнути на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Літинської селищної ради.

Стягнути на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Літинської селищної ради.

Стягнути на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Літинської селищної ради.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач 1: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 );

2) позивач 2: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 );

3) позивач 3: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 );

4) позивач 4: ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 );

5) відповідач: Літинська селищна рада (, місцезнаходження: вул. Соборна, 32, смт. Літин, Вінницький район, Вінницька область, 22300).

Повне судове рішення складено 01.06.2022.

Суддя Сало Павло Ігорович