Справа № 460/901/22
Суддя: С.М. Дуляницька
Дата ухвалення: 2022-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 травня 2022 року м. Рівне №460/901/22

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді С.М. Дуляницька за участю секретаря судового засідання Кривчук І.О. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Ромашко Л.Г.,

відповідача: представник Валентюк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доУправління Держпраці у Рівненській області
про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, -

В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Рівненській області (далі - відповідач), в якому просить:

- в наказі Управління Держпраці у Рівненській області від 09.12.2021 №157-к/тр «Про припинення державної служби ОСОБА_1 » змінити причини звільнення на «за власним бажанням, ч.3 ст. 38 КЗпП України на підставі заяви від 29.11.2021 та доповнення від 01.12.2021» та зобов`язати Управління Держпраці у Рівненській області внести відповідні зміни до трудової книжки;

- зобов`язати Управління Держпраці у Рівненській області виплатити вихідну допомогу згідно ст. 44 КЗпП України.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що наказом відповідача 09.12.2021 №157-к/тр позивача звільнено з посади у зв`язку з нез`явленням на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності за частиною другою статті 87 Закону України «Про державну службу». Позивач зазначає, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки позивач 29.11.2021 подала відповідачу заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги. Подання такої заяви було зумовлене неможливістю продовжувати роботу у зв`язку із невиконанням відповідачем умов законодавства про працю, а саме: незаконним відстороненням позивача від роботи на підставі наказу № 111-к/тм від 02.10.2019, несвоєчасною виплатою заробітної плати за період відпустки з 01.02.2021 (виплачено 17.03.2021, що є порушенням ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки» та умов Колективного договору Управління на 2020-2024 роки); невиконанням законодавства про відпустки, а саме не надання відпустки у визначений час та не включення позивача в графік відпусток на 2021 рік.

01.12.2021 позивач направила на адресу відповідача доповнення до заяви від 29.11.2021, в якому просила звільнити із займаної посади під час відпустки 03.12.2021. Оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці, враховуючи продовження відпустки до 10.12.2021 року, відповідач повинен був звільнити позивача 11.12.2021 на підставі поданих заяв з виплатою вихідної допомоги. А відтак, звільнення 11.12.2021 за ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу» вважає незаконним та таким, що суперечить чинному законодавству, оскільки вважає, що відповідач зобов`язаний був звільнити позивача 11.12.2021 згідно поданої заяви про звільнення за власним бажанням, в зв`язку з неможливістю продовжувати роботу внаслідок порушення законодавства про працю.

Представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити повністю.

Відповідач подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що заява позивача про звільнення за власним бажанням в зв`язку з неможливістю продовжувати роботу внаслідок порушення законодавства про працю від 29.11.2021 є безпідставною. Стосовно своєчасності виплати заробітної плати за період відпустки з 01.02.2021, вказує, що в заяві від 22.01.2021 про надання відпустки позивач самостійно вказала, що не матиме претензій щодо невиплати відпускних та грошової допомоги за три дні до початку відпустки. Щодо складання графіків відпусток зазначає, що відповідач в процесі складання графіку відпусток на 2021 рік враховував інтереси виробництва, права на першочергове обрання часу для щорічного відпочинку позивач не мала. Щодо покликань позивача на наказ про відсторонення від роботи, то вказане право поновлено за судовими рішеннями, позивачу здійснено усі необхідні виплати. Зважаючи, що позивач протягом року більш як 150 календарних днів не з`являлася на службу внаслідок тимчасової непрацездатності, керівник мав право на звільнення державного службовця на підставі ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою від 18.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 31.01.2022.

За клопотанням представника позивача від 31.01.2022 підготовче засідання відкладено на 14.02.2022.

11.02.2022 від позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання на інший день у зв`язку з продовженням лікування. Ухвалою від 14.02.2022 відкладено підготовче засідання на 28.02.2022.

У зв`язку з введенням воєнного стану та на підставі клопотань сторін ухвалою від 28.02.2022 підготовче засідання відкладено на 16.03.2022.

В подальшому, на підставі клопотання відповідача ухвалою від 16.03.2022 підготовче засідання відкладено до 18.04.2022.

18.04.2022 проведено підготовче засідання, ухвалою, проголошеною в підготовчому засіданні, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.05.2022.

16.05.2022 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з сімейними обставинами. Ухвалою від 16.05.2022 розгляд справи відкладено до 25.05.2022.

В судовому засіданні 25.05.2022 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , позивач з 10.01.2018 обіймала посаду головного спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції.

Згідно табелів обліку використання робочого часу, копій листків непрацездатності позивач:

- в грудні 2020 року відпрацювала 0 днів, тимчасова непрацездатність (далі т/н) 24 дні;

- січень 2021 відпрацьовано 0 днів, т/н 28 днів;

- лютий 2021 - відпрацьовано 0 днів, відпустка 28 днів;

- березень 2021 - відпрацьовано 0 днів, відпустка - 30 днів;

- квітень 2021 - відпрацьовано 0 днів, відпустка 15 днів, т/н 15 днів;

- травень 2021 - відпрацьовано 0 днів, т/н 28 днів;

- червень 2021 - відпрацьовано 0 днів, т/н 30 днів;

- липень 2021 - відпрацьовано 0 днів, відпустка 4 дні, т/н 27 днів;

- серпень 2021 - відпрацьовано 0 днів, відпустка 3 дні, т/н 28 днів;

- вересень 2021 - відпрацьовано 0 днів, відпустка 2 дні, т/н 29 днів;

- жовтень 2021 - відпрацьовано 0 днів, т/н 31 день;

- листопад 2021 - відпрацьовано 0 днів, т/н 30 днів;

- грудень 2021 - відпрацьовано 0 днів, відпустка 3 дні, т/н 7 днів.

Відсутність на роботі протягом більше як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності позивач не заперечує.

29.11.2021 позивач направила відповідачу заяву, в якій зазначила про відкликання заяви від 22.01.2021, та просила звільнити із займаної посади з 06.12.2021 відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України із виплатою вихідної допомоги. При цьому в заяві вказала на порушення відповідачем законодавства про працю: незаконним відстороненням позивача від роботи на підставі наказу № 111-к/тм від 02.10.2019, несвоєчасною виплатою заробітної плати за період відпустки з 01.02.2021 (виплачено 17.02.2021, що є порушенням ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки» та умов Колективного договору Управління на 2020-2024 роки); невиконанням законодавства про відпустки, а саме не надання відпустки у визначений час (а.с.21). Отримання вказаної заяви відповідач не заперечує.

01.12.2021 позивач подала доповнення до заяви від 29.11.2021, в якому просила абзац 2 заяви від 29.11.2021 змінити та звільнити із займаної посади під час відпустки 03.12.2021 відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України із виплатою вихідної допомоги та компенсацією невикористаних днів відпустки (а.с.24). Отримання вказаного доповнення відповідач не заперечує.

Наказом від 09.12.2021 № 157-к/тр «Про припинення державної служби ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади головного спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції з 11.12.2021 у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, частина друга ст. 87 Закону України «Про державну службу» (а.с.17).

Вважаючи підстави для звільнення, зазначені в наказі про звільнення, незаконними, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, її проходження, припинення, визначенні Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015р. №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону №889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Пунктом 4 ч.1 ст.83 Закону №889-VIII, визначені підстави для припинення державної служби, зокрема державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно ч.2 статті 87 Закону №889-VIII, підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

З аналізу вказаного положення вбачається, що частиною другою статті 87 Закону №889-VIII передбачено дві підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: перша - нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності; друга - нез`явлення державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

При вирішенні даного спору по суті, суд зазначає наступне.

Як встановлено вище судом, позивача звільнено з державної служби, за частиною другою статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з нез`явленням на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України №455 від 13 листопада 2001 року, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Матеріали справи містять листки непрацездатності позивача та табелі обліку використання робочого часу, якими підтверджується обставина нез`явлення позивача на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, у зв`язку із чим судом вбачається наявність підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у відповідності до частини 2 статті 87 Закону №889-VIII.

Стосовно доводів позивача про те, що її заява від 29.11.2021 з доповненнями від 01.12.2021 не були враховані відповідачем під час звільнення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Позивач, як невиконання відповідачем законодавства про працю, вказує: (1) незаконне відсторонення позивача від роботи на підставі наказу № 111-к/тм від 02.10.2019, (2) несвоєчасна виплата заробітної плати за період відпустки з 01.02.2021, (3) невиконання законодавства про відпустки.

Щодо відсторонення позивача від роботи на підставі наказу № 111-к/тм від 02.10.2019, суд зазначає, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 08.01.2020 у справі № 460/3100/19 з врахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2020, визнано протиправним та скасовано п. 4 наказу Управління Держпраці у Рівненській області від 2 жовтня 2019 року № 111-к/тм "Про відкриття дисциплінарного провадження та відсторонення ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків", зобов`язано Управління Держпраці у Рівненській області оформити листки тимчасової непрацездатності, видані ОСОБА_1 у період з 2 жовтня 2019 року по 8 січня 2020 року, для призначення останній матеріального забезпечення по тимчасовій непрацездатності; зобов`язано Управління Держпраці у Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час відсторонення від виконання посадових обов`язків з 2 жовтня 2019 року по 8 січня 2020 року з урахуванням періодів тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 за час відсторонення.

Відповідач стверджує, а позивач не заперечує, що на виконання вказаних судових рішень позивачу було оформлено листки тимчасової непрацездатності, нараховано та виплачено присуджені кошти.

Таким чином суд зазначає, що права позивача станом на подання заяви від 29.11.2021 роботодавцем відновлені, а відтак, відсутні підстави стверджувати, що роботодавець не виконує законодавство про працю.

Щодо тверджень позивача про несвоєчасну виплату заробітної плати за період відпустки з 01.02.2021 суд зазначає таке.

22.01.2021 позивач подала заяву про надання невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки з 01.02.2021 (а.с.67), в якій зазначила, що «відповідно до п. 2 ст. 7 Конвенції про оплачувані відпустки від 24.06.1970 № 132, ратифікованої Законом України від 29.05.2001, не матиму претензій щодо невиплати відпускних та грошової допомоги за три дні до початку відпустки».

Крім того, відповідач з цього приводу вказує, що загальна сума, що підлягала виплаті, становила понад 30000 грн., фінансування Управління Держпраці у Рівненській області відбувається за рахунок асигнувань державного бюджету. На момент написання заяви позивачем в Управлінні були відсутні асигнування за визначеним кодом програмної класифікації видатків. З метою виконання обов`язку з нарахування позивачу належних виплат, Управлінням здійснено бюджетний запит, а нарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача проведено одразу, як вищевказані кошти надійшли на рахунок Управління.

Зважаючи на вказане, та враховуючи, що невчасна виплата позивачу заробітної плати за період відпустки була здійснена з її відома та згоди, суд не вважає вказану обставину як безумовну підставу для звільнення на підставі частини 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Щодо покликань позивача на невиконання законодавства про відпустки суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про державну службу», щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю. Стаття 79 Кодексу законів про працю України передбачає, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються роботодавцем за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про відпустки», щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: 1) особам віком до вісімнадцяти років; 2) особам з інвалідністю; 3) жінкам перед відпусткою у зв`язку з вагітністю та пологами або після неї; 4) жінкам, які мають двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю; 5) одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків; 6) дружинам (чоловікам) військовослужбовців; 7) ветеранам праці та особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; 8) ветеранам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, а також членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України; 9) батькам - вихователям дитячих будинків сімейного типу; 10) в інших випадках, передбачених законодавством, колективним або трудовим договором.

Суд вважає обґрунтованими покликання відповідача на те, що позивач права на першочергове обрання часу для щорічної відпустки не мала. При складанні графіків відпусток враховувалися інтереси виробництва.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що не зважаючи на те, що заява позивача не була врахована при складанні графіку відпусток, правом на відпустку позивач користувалася відповідно до поданих нею заяв, відпустки позивачу надавалися з тієї дати, про яку позивач просила у заяві про надання відпустки (як приклад, заява від 22.01.2021 відпустка з 01.02.2021).

А відтак, суд відхиляє вказане твердження позивача як безумовну підставу для звільнення на підставі частини 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Суд також зазначає, що наявність таких підстав припинення державної служби, як: у зв`язку із нез`явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, обумовлена тим, що тривала відсутність державного службовця у випадку тимчасової непрацездатності негативно впливає на функціонування державного органу, де особа проходить державну службу. Так, як зазначає відповідач у відзиві, та вказала представник відповідача в судовому засіданні, посадовою інструкцією головного спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції не передбачено можливість взаємозаміни на час відсутності основного працівника, передбачено лише виконання обов`язків іншим працівником. Тривала відсутність позивача на роботі призвела до того, що працівники відповідача не мали можливості отримати кваліфіковану допомогу та консультації при заповненні щорічних декларацій про майновий стан та доходи, що мало наслідком наявність помилок при заповненні працівниками декларацій та відповідні наслідки допущення таких помилок.

З урахуванням встановлених в ході розгляду даної справи обставин, суд доходить висновку, що порушень норм Закону України "Про державну службу" при припиненні державної служби позивача не встановлено, натомість звільнення позивача з займаної посади здійснено відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, за наявності підстави, передбаченої частиною другою статті 87 Закону України "Про державну службу".

Висновки суду у даній справі відповідають правовим висновкам Верховного Суду, висловлених у постанові від 31.01.2020р. (справа №815/6178/17) та постанові від 20.02.2020р. (справа №804/3912/17).

На підставі вищевикладеного, у суду відсутні підстави вважати оскаржуваний наказ протиправним, як і відсутні підстави для зміни причин звільнення позивача з займаної посади та зобов`язання Управління Держпраці у Рівненській області внести відповідні зміни до трудової книжки, відтак позовні вимоги в цій частині суд вважає необґрунтованими, в задоволенні яких належить відмовити.

Суд також зазначає, що позовні вимоги про зобов`язання виплатити вихідну допомогу згідно ст. 44 Кодексу законів про працю України, є похідними від позовних вимог про зміну причин звільнення, відтак з огляду на встановлену в ході розгляду даної справи правомірність причин звільнення на підставі наказу від 09.12.2021 № 157-к/тр, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в іншій частині позовних вимог.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Управління Держпраці у Рівненській області (вул. Лермонтова, 7,м. Рівне,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 39780243)

Повний текст рішення складений 02 червня 2022 року

Суддя С.М. Дуляницька