Справа № 340/574/21
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2022-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

26 травня 2022 року м. Дніпросправа № 340/574/21

головуючий суддя І інстанції Казанчук Г.П.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,
суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 03.12.2021 року в адміністративній справі № 340/574/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно й середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі 63793,28 грн.;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 63793,28 грн.;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 липня 2020 року по день ухвалення судового рішення за цим адміністративним позовом.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 03.12.2021 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вищезазначене рішення, як незаконне та прийняти нову постанову про задоволення адміністративного позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що належний до виплати розмір грошової компенсації має становити 48970.50 грн., а не зазначену в позові суму у розмірі 63793.28 грн. Зауважено, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не день виключення зі списків особового складу військової частини.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 (надалі позивач) проходив військову службу у Збройних силах України з 06.12.1993 року по 15.04.1994 року, у внутрішніх військах МВС України та Національній гвардії України з 15.04.1994 року по 29.07.2020 року (а.с.11).

Наказом командувача Національної гвардії України від 03.07.2020 року №131 о/с «По особовому складу» позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №161 від 29.07.2020 року позивача виключено зі списків особового складу частини та проведено остаточний розрахунок.

22.12.2020 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 63793,28 грн. на підставі довідки №64 від 29.07.2020 року.

Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України листом від 24.12.2020 року №69/23-3980 повідомлено позивача про те, що на даний час, у зв`язку з відсутністю коштів (для виплати компенсації) на рахунку частини, військова частина не може розрахуватись за неотримане речове майно по цінам на момент звільнення. Одночасно зазначено, що при надходженні коштів за вказаним напрямком, позивачу буде здійснено виплату грошової компенсації за чергою, що утворилась у зв`язку з недостатнім фінансуванням (а.с.14).

Не погодившись з правомірністю вказаних доводів відповідача, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу виплачено компенсацію за неотримане речове майно у відповідності до норм, які підлягали застосуванню під час проходження позивачем військової служби, а саме Постанови №1444 та Норм №475. Зауважено про відсутність у відповідача правових підстав щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно позивачу під час звільнення, через відсутність відповідного рапорту позивача поданого під час проходження служби, а отже відповідальність для відповідача, передбачена приписами статті 117 КЗпП України, не настає.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно ч. 1 ст. 9-1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі - Порядок №178).

Відповідно до п. 3 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно п. 4 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (пункт 5 Порядку №178).

Як вбачається з матеріалів справи, 29.07.2020 року речовою службою військової частини НОМЕР_1 складено довідку про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу № 64.

Відповідно до вказаної довідки загальна сума склала 63793,28 грн., з яких 54062,10 грн. безпосередньо сума грошової компенсації та 9731,18 грн. ПДФО.

Між тим, відповідно до наданих відповідачем письмових пояснень, довідка № 64 була видана помилково, оскільки була розрахована відповідно до вимог Постанови №1444, але без врахування вимог Норм №475.

Відповідно до довідки №64/21 від 25.01.2021 року, належна до виплати сума компенсації становить 49716.24 грн.

Зі змісту наведених довідок вбачається, що різниця між сумами пов`язана із зменшенням у довідці №64/21 кількості предметів речового майна, зокрема: кашкета (на 1 штуку); сорочки (на 3 штуки); краватки (на 3 штуки); напівчоботи хромові утепленні (чобітки хромові утеплені) (на 1штуку); напівчеревики хромові (туфлі хромові) (на 1 штуку); ремінь до штанів (на 1 штуку).

Так, в період проходження позивачем військової служби діяла Постанова Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час» (надалі по тексту Постанова № 1444).

Згідно пункту 7 Постанови №1444, строки носіння деяких предметів речового майна офіцерами, прапорщиками, мічманами та військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом, установлюються нормами забезпечення речовим майном військовослужбовців залежно від групи такого забезпечення (перша чи друга), до якої віднесено військову частину, де проходить військову службу військовослужбовець.

З огляду на вимоги Постанови №1444 та на норми забезпечення речовим майном, котрі містяться у даній постанові вбачається, що позивач належав до першої групи осіб, забезпечення речовим майном яких здійснювалось за нормою №2. Згідно даної норми позивач мав право на отримання 1 кашкету раз на 3 роки, 3 сорочок раз на 2 роки, 3 краваток раз на 2 роки, 1 пари напівчобіт хромових утеплених (з врахуванням примітки 3) раз на 2 роки, 1 пари напівчеревиків хромових раз на 2 роки, 1 ременя до штанів раз на 3 роки.

Однак на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2016 №71 «Про внесення змін до пункту 32 Положення про ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» Постанову №1444 визнано такою, що втратила чинність.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач в період проходження військової служби до 11.02.2016 року забезпечувався речовим майном за нормами визначеними Постановою №1444.

21.07.2017 року набрала чинності Інструкція з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, що затверджена наказом МВС України від 07.06.2017 №475 «Про речове забезпечення Національної гвардії України».

Згідно пункту 8 розділу І вказаної Інструкції №475, строк експлуатації (носіння) предметів повсякденної форми одягу військовослужбовців установлюється залежно від групи забезпечення речовим майном (першої чи другої), до якої віднесено військову частину, де проходить військову службу військовослужбовець.

У свою чергу наказом МВС України від 07.06.2017 №475, затверджені Норми забезпечення речовим майном військовослужбовців та працівників Національної гвардії України в мирний час та особливий період (далі - Норми №475).

З огляду на Норми №475, позивач належав до першої групи осіб, забезпечення речовим майном яких здійснювалось за нормою №2. Згідно даної норми позивач мав право на отримання 1 кашкету раз на 5 років, 5 сорочок раз на 5 років, 3 краваток раз на 5 років, 1 нари напівчобіт хромових утеплених раз на 5 років, 1 пари напівчеревиків хромових раз на 5 років, 1 ременя до штанів раз на 5 років.

Під час аналізу обох довідок судом встановлено, що зменшення кількості одиниць речового майна в довідці №64/21 від 25.01.2021 року пов`язана із зміною нормативного регулювання даних правовідносин, а також зміною (збільшенням) строку експлуатації (носіння) окремих предметів речового майна.

Зокрема строк експлуатації (носіння) 1 кашкету з 3 років по Постанові №1444 збільшився на раз на 5 років по Нормам №475; 3 сорочок з 2 років по Постанові №1444 збільшився на 5 сорочок раз на 5 років по Нормам №475; 3 краваток з 2 років по Постанові №1444 збільшився на раз на 3 краваток раз на 5 років по Нормам №475; 1 пари напівчобіт хромових утеплених (з врахуванням примітки 3) з 2 років по Постанові №1444 збільшився на раз на 1 пару напівчобіт хромових утеплених раз на 5 років по Нормам №475; 1 пари напівчеревиків хромових раз на 2 роки по Постанові №1444 збільшився на раз на 1 пару напівчеревиків хромових раз на 5 років по Нормам №475; 1 ременя до штанів з 3 років по Постанові №1444 збільшився на раз на 1 ремінь до штанів раз на 5 років по Нормам №475.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції , що довідка №64 була розрахована відповідно до вимог Постанови №1444, але без врахування вимог Норм №475, що не відповідає нормам чинного за час проходження позивачем військової служби законодавства.

Сума вартості речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 по оновленій довідці №64/21 від 25.01.2021 року належним чином склала 49716,24 грн.

Водночас, 23.03.2021 року позивачу виплачено компенсацію за неотримане речове майно на підставі довідки №64/21 від 25.01.2021 року у сумі 48970,50 грн. (з вирахуванням 1,5% військового збору), що підтверджується копією платіжного доручення №683 від 23.03.2021 року.

Відтак, позивачу виплачено компенсацію за неотримане речове майно у відповідності до норм, які підлягали застосуванню під час проходження позивачем військової служби, а саме Постанови №1444 та Норм №475.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно та відповідно стягнення з відповідача суми компенсації задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною другою статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що приписами ст. 116 Кодексу Законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Відповідно до приписів п. 4 Порядку № 178, особа має право отримати грошову компенсацію за неотримане речове майно: перед звільненням у разі подання відповідного рапорту під час проходження служби; після звільнення у разі подання відповідного рапорту після звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи та сторонами не заперечується, позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України із заявою щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно 22.12.2020 року, тобто після звільнення з військової служби.

Однак, позивачем не надано суду доказів подання рапорту щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби до його звільнення.

Отже, у зв`язку з неподанням позивачем до військової частини НОМЕР_1 рапорту щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби, у відповідача не виникло правових підстав для виплати такої компенсації під час звільнення позивача і як наслідок застосування приписів ст. 117 КЗпП України.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 03.12.2021 року в адміністративній справі №340/574/21 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко