Справа № 620/7334/21
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/7334/21 Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Беспалова О.О.

Мєзєнцева Є.І.

При секретарі: Шепель О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Держпраці у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року у справі за позовом Приватного підприємства «Веттор» до Управління Держпраці у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування припису,

В С Т А Н О В И В :

02 липня 2021 року Приватне підприємство «Веттор» (надалі - позивач, ПП «Веттор») звернулось до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Чернігівській області (надалі - відповідач), в якому просило визнати протиправним та скасувати припис Управління Держпраці у Чернігівській області про усунення порушень законодавства про працю № 25-01-009/0295-0171 від 06 квітня 2021 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідачем не дотримано вимог, встановлених частиною дев`ятою статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» при складанні припису. Позивач вказує, що не вчиняв порушення законодавства про працю - допуск працівників без належного оформлення трудових відносин, а тому відсутні підстави для винесення оскаржуваного припису.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Управління Держпраці у Чернігівській області звернулось до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що Порядок № 295 не діяв на момент виникнення спірних правовідносин, тоді як суд першої інстанції проігнорував той факт, що перевірка проводилась відповідно до Порядку № 823.

Зазначає, що при винесенні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції не взяв до уваги пункт 3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом, затверджених постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження ліцензійних умов провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом від 02 грудня 2015 року № 1001», згідно з якими дія Ліцензійних умов поширюється на суб`єктів господарювання юридичних та фізичних осіб-підприємців, які провадять господарську діяльність з автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом.

Поза увагою суду залишились норми статті 169 КЗпП України та статті 17 Закону України «Про охорону праці», а також те, що надані цивільно-правові договори не містять кількісних та якісних характеристик, а зі змісту укладених договорів убачається сам процес праці, а не її кінцевий результат.

Таким чином, на думку скаржника, гр-ми ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично виконували трудову функцію за посадою водія.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначив про її безпідставність та наполягав не законності оскаржуваного рішення.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ч.4 статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що Управлінням Держпраці у Чернігівській області проведено інспекційне відвідування ПП «Веттор».

За результатом проведення інспекційного відвідування встановлені порушення частини третьої статті 24 КЗпП України про що складено акт 06 квітня 2021 року № 25-01-009/0295 та винесено припис про усунення порушень законодавства про працю від 06 квітня 2021 року № 25-01-009/0295-0171.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що відносини між ПП «Веттор» та фізичними особами гр-ми ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникли на підставі волевиявлення сторін за цивільно-правовим, а не трудовим договором, і не порушили ані права останніх, ані інтересів держави.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 червня 2021 року, яка набрала законної сили, провадження у справі про притягнення директора ПП «Веттор» ОСОБА_4 за частиною третьою статті 41 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, на думку суду першої інстанції, документи, які наявні в матеріалах справи, у повній мірі підтверджують належне оформлення трудових відносин позивачем із гр-ми ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі волевиявлення сторін за цивільно-правовим, а не трудовим договором, а тому висновок відповідача про допущення позивачем порушень у цій частині є хибним.

Колегія суддів надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

КЗпП України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 КЗпП України).

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно із статтею 1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи), держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення № 96).

Згідно із пунктом 1 Положення № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до підпунктів 6, 9 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, у тому числі, здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування.

Отже, Управління Держпраці у Чернігівській області наділено контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю.

Так, відповідно до частини першої та другої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною четвертою статті 256 КЗпП України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, відповідно до частини сьомої статті 256 КЗпП України сплата штрафу не звільняє від усунення порушень законодавства про працю.

Так, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 №5067-VI «Про зайнятість населення» роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 1 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (далі - Закон № 2694-XII) працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).

Статтею 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 24 КЗпП України).

Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.

Згідно із статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частин першої та другої статті 928 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно із частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За правилами положень статей 902-903 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Колегія суддів зазначає, що з аналізу чинного законодавства слідує, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.

Характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28 липня 2010 року №327; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

Отже, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Так, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Колегія суддів зазначає, що основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегульоване - чинним законодавством України.

Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною, зокрема у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 06 березня 2019 року у справі № 802/2066/16-а, від 13 червня 2019 року у справі № 815/954/18, від 02 лютого 2021 року у справі №0540/5987/18-а.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 (далі - Порядок № 823) (в редакції, чинній на час проведення перевірки).

Пунктом 2 Порядку № 823 передбачено, що заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Підстави для здійснення інспекційних відвідувань визначені пунктом 5 Порядку № 823, якими є, зокрема, рішення керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань, прийняте за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту (підпункт 3).

Положеннями пункту 11 Порядку № 823 передбачено, що інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно мають право, серед іншого, під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, без попереднього повідомлення о будь-якій годині доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця; наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування, іншим особам, що володіють необхідною інформацією, запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення.

За результатами інспекційного відвідування складаються акт інспекційного відвідування (далі - акт) і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю, що передбачено пунктом 19 Порядку №823.

Пунктом 27 Порядку №823 передбачено, що у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Відповідно до пункту 29 Порядку № 823 заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку, що Управління Держпраці у Чернігівській області як територіальний орган Держпраці уповноважене на здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами, зокрема, у формі інспекційних відвідувань, за наслідками яких складати акти перевірок та за наявності порушень - приписи про їх усунення, а також вживати заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності.

Колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції під час розгляду справи застосував норми Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295, який втратив чинність 20 травня 2019 року на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі № 826/8917/17, залишеної без змін постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року.

Натомість застосуванню до спірних правовідносин підлягали норми Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. N 823 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 4 грудня 2019 р. N 1132).

Суд першої інстанції встановив, що під час проведення інспекційного відвідування з`ясовано, що особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснювали перевезення пасажирів за маршрутом «Городня-Чернігів» (маршрут встановлено для ПП «Веттор» відповідно договору з органами місцевої влади), на автотранспортних засобах ПП «Веттор», в чітко встановлений час, та проходили передрейсовий медичний огляд в ПП «Веттор».

Як убачається з договорів про надання послуг № № 1, 2, 3 від 24-25 березня 2021 року, укладених між ПП «Веттор» та гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також актів-замовлень та актів приймання-передачі наданих послуг за вказаними договорами, в рамках здійснення своєї діяльності з перевезення пасажирів, для перевезення пасажирів 24-25 березня 2021 року за маршрутом Городня - Чернігів - Городня підприємством на підставі відповідних договорів залучено гр-н ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для надання ПП «Веттор» відповідної разової послуги з перевезення пасажирів за визначеним сторонами маршрутом.

Відповідно до пункту 1.2. укладених договорів підписані сторонами договори не являються трудовими і за своєю правовою природою є цивільно-правовими договорами, розділами 1-3 яких визначено предмет договору, ціну та умови оплати, а також права та обов`язки сторін щодо його виконання та оплати.

Суд першої інстанції зазначив, що інспектор під час проведення державного нагляду дійшов помилкового висновку про допущення позивачем вимог законодавства про працю, оскільки умови укладених договорів чітко встановлюють, що виконавці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надавали послугу на свій ризик, самостійно організовуючи процес надаваної послуги, не підпадали під дію правил внутрішнього трудового розпорядку та, відповідно на них не поширювалися норми трудового законодавства.

Бажання у гр-н ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про прийняття їх на посаду водіїв ПП «Веттор» на момент укладання відповідного договору з кожним з них не виявляли, жодних заяв з цього приводу на адресу підприємства від них не надходило, трудові книжки останні не надавали.

Оплата за надані гр-ми ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 послуги здійснювалася за результатом фактичного їх надання з підписанням відповідного акту, з огляду на що відносини підприємства з вказаними громадянами не мали характеру трудових відносин.

Таким чином, фактично ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підпорядковувалися правилам внутрішнього трудового розпорядку, оскільки вони самостійно організовували свою роботу і виконували її на власний ризик відповідно до умов укладених договорів, що, на думку суду першої інстанції, вказує на відповідність відносин між вказаними особами та підприємством ознакам цивільно-правового договору.

Відповідно до даних касової книги підприємства та копій видаткових касових ордерів громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснено оплату за надані послуги за укладеними договорами загалом на суму 241,50 грн.

Згідно даних платіжних доручень № 91-93 від 15 квітня 2021 року підприємством, як податковим агентом, за виплачений гр-м ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дохід, відповідно до положень ПК України, до Державного бюджету сплачено податок з доходів, ЄСВ та військовий збір за підписаними та виконаними договорами загалом на суму 124,50 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладення цивільно-правових договорів не може бути розцінене як фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору, оскільки вказані фізичні особи не є працівниками в розумінні трудового законодавства (зокрема, згідно статті 1 Закону України «Про охорону праці»), що свідчить про відсутність в діях керівництва ПП «Веттор» ознак порушення частини третьої статті 24 КЗпП України.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, зі змісту Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПП «Веттор» здійснює перевезення пасажирським наземним транспортом міського та приміського сполучення, іншим пасажирським наземним транспортом.

Відповідно до наявних в матеріалах справи пояснень директора ПП «Веттор» ОСОБА_4 (а.с. 89) з 18 березня 2020 року під час запровадження на території України карантинних заходів підприємство призупинило свою роботу. Починаючи з 01 червня 2020 року підприємство відновило свою роботу. Після відновлення роботи підприємства частина співробітників (водіїв автотранспортних засобів) на роботу не вийшли (знайшли інше місце роботи, виїхали за кордон). Враховуючи специфіку підприємства (пасажирські перевезення) на підприємстві використовується робота найманих кваліфікованих робітників (водіїв автотранспортних засобів). Медичний огляд здійснюється медичним персоналом, який є в штаті підприємства, що підтверджено штатним розписом.

Приватне підприємство «Веттор» надає послуги з перевезення пасажирів згідно ліцензії серія АГ № 584643. Використовує в своїй діяльності автотранспортні засоби НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , НОМЕР_10 , НОМЕР_12 , НОМЕР_13 , НОМЕР_14 , НОМЕР_15 , НОМЕР_16 , НОМЕР_17 , НОМЕР_18 , НОМЕР_19 .

На підтвердження вказаного факту позивачем надано договори про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, укладеного між Чернігівською обласною адміністрацією (далі - Організатор), в особі заступника директора Департаменту економічного розвитку Чернігівської обласної державної адміністрації Меженного С.О. та ПП «Веттор» (далі - Перевізник), в особі ОСОБА_4 від 07 липня 2017 року № 205-05-17/270, № 240-05-17/270, № 203-05-17/270, № 206-05-17/270.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 1.1 договорів про надання послуг від 24 березня 2021 року та від 25 березня 2021 року, укладені з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , - виконавець зобов`язується періодично надавати разові послуги перевезення пасажирів/вантажу транспортними засобами замовника в обсязі та в строки і за маршрутом, визначеним у погодженому сторонами акті замовлення.

Згідно пункту 3.2.2 договору, замовник зобов`язується своєчасно та в повному обсязі забезпечити виконавця всіма необхідними засобами, документами та інформацією для виконання договору.

Відповідно до пункту 4.4 договорів, виконавець несе повну матеріальну відповідальність за втрату або пошкодження з його вини майна, переданого йому замовником для виконання договору, тоді як матеріальна відповідальність передбачена нормами статті 131 КЗпП України, якою регулюються саме трудові відносини.

Суд враховує, що відповідно до пункту 1.8. Положення про медичний огляд кандидатів у водії та водіїв транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства внутрішніх справ України 31 січня 2013 року № 65/80, щозмінні передрейсові та післярейсові медичні огляди водіїв транспортних засобів здійснюються лікарями лікувального профілю та/або молодшими медичними працівниками з медичною освітою за спеціальністю «сестринська справа», «лікувальна справа» (далі - медичні працівники).

Як убачається із наявного в матеріалах справи штатного розпису ПП «Веттор» на 2021 рік у штаті підприємства є медична сестра, яка, згідно з поясненнями директора ОСОБА_4 , проводила щозмінні медичні огляди, що підтверджується записами в Журналі щозмінного передрейсового та післярейсового медичних оглядів.

Вказані умови, а також щозмінні медичні огляди на підприємстві, на думку колегії суддів, є притаманними для трудових відносин.

Також судом першої інстанції не враховано пункт 3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. N 1001, відповідно до якого, дія цих Ліцензійних умов поширюється на суб`єктів господарювання юридичних та фізичних осіб - підприємців, які провадять господарську діяльність з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом (далі - господарська діяльність).

Натомість, як правильно зазначив відповідач у апеляційній скарзі, документи, які б підтверджували, що згадані працівники є фізичними особами-підприємцями та дотримуються ліцензійних умов, позивачем не надано.

Проаналізувавши фактичні обставини у справі, пояснення сторін, надані позивачем договори та інші документи, колегія суддів доходить висновку, що зі змісту укладених договорів не убачається кінцевий результат виконуваних робіт, а наявний процес праці - трудових відносин, оскільки працівники фактично виконували трудову функцію за посадою водія, проходячи медичні огляди, будучи матеріально відповідальними особами та забезпеченими транспортними засобами для перевезення пасажирів за визначеними маршрутами.

При цьому, в договорах не визначено кількість наданих послуг, а тому слід вважати, що особи отримували кошти за фактично виконану роботу з перевезення пасажирів. Суд звертає увагу також на те, що в штатному розписі ПП «Веттор» наявні 22 посади водіїв.

Висновок суду першої інстанції стосовно того, що постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 червня 2021 року у справі № 750/5770/21, яка набрала законної сили, провадження у справі про притягнення директора ПП «Веттор» ОСОБА_4 за частиною третьою статті 41 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, а також те, що згідно цієї постанови відносини між ПП «Веттор» та гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 виникли на підставі волевиявлення сторін за цивільно-правовим, а не трудовим договором, колегія суддів вважає помилковим, оскільки обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як убачається з матеріалів справи, відповідач не брав участі у розгляді справи про адмінправопорушення, а тому навів достатні аргументи та підтвердив належними доказами правомірність своїх дій та прийнятого рішення у цій справі.

З огляду на викладене вище, висновок відповідача про допуск позивачем гр-н ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до роботи без оформлення у встановленому порядку трудових відносин, є правомірним, а тому оскаржуваний припис є таким, що винесений відповідно до вимог чинного законодавства та відповідно підстави для його скасування відсутні.

Суд визнає, що порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції є підставою для його скасування та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позову відповідно до статті 317 КАС України.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Оскільки судом прийнято рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, рішення в частині присуджених судом першої інстанції судових витрат на користь позивача також підлягає скасуванню.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно статті 317 КАС України апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Керуючись статтями 243, 244, 250, 310, 317, 321, 322, 325, 328,329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Чернігівській області задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 31 травня 2022 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: О.О. Беспалов

Є.І. Мєзєнцев