Справа № 420/20987/21
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/20987/21
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянки Демократичної Республіки Конго Туйінама Тутума Ненсі на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 січня 2022 року у справі за позовом громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про зобов`язання розглянути заяву щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

01.11.2021 року позивач - громадянка Демократичної Республіки Конго Туйінама Тутума Ненсі, звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просила суд:

- визнати неправомірним та скасувати Наказ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області № 199 від 20.10.2021 р. про відмову ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є громадянкою Демократичної Республіки Конго, з 2019 року знаходиться на території України та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки має цілком обґрунтовані побоювання, що в країні походження може стати жертвою переслідувань. 20 жовтня 2021 року відповідач прийняв рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу 25.10.2021 року було видане відповідне Повідомлення.

Позивач наголошувала на тому, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення не врахував ситуацію в країні походження позивача - ДР Конго, яка знаходиться в стані збройного конфлікту та в якій спостерігаються ситуації загальнопоширеного насильства, численних порушень прав людини, про що постійно зазначає та наголошує УВКБ ООН.

Також, позивач вказувала, що подана нею заява не підпадає під ознаки, викладені у ч.ч.6-9 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто вона не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, та позивач не видавала та не видає себе за іншу особу.

Звертала позивач увагу і на те, що існує факт наявності загрози переслідування її на сьогоднішній день на Батьківщині, оскільки її батько був активним членом партії PPRD, яка була створена колишнім президентом Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3 .

При цьому позивач зазначала, що, як вбачається із офіційних джерел, діяльність ОСОБА_4 засуджувалась громадянами Конго, у зв`язку з чим, неодноразово виникали сутички, під час яких були жертви серед населення. Але, батько позивача підтримував ОСОБА_4 та діяльність своєї партії «Parti du Peuple pour la Reconstruction et la Democratie», через що йому та всій сім`ї постійно погрожували. Після того, як ОСОБА_5 пішов у відставку, батьки позивача вимушені були покинути все та переїхати до м. Браззавіль. Такі політичні погляди батька позивача зумовили появу у неї обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з політичних причин, побоювань за своє життя та здоров`я. Загальновідомим є те, що після зміни влади у Демократичній Республіці Конго права людини в Демократичній Республіці Конго за часів нового президента Фелікса Чисекедi зазнали спаду в 2020 році.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 січня 2022 року, ухваленим в порядку письмового провадження, за правилами спрощеного позовного провадження, відмовлено у задоволенні адміністративного позову громадянки Демократичної Республіки Конго Туйінама Тутума Ненсі.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, громадянка Демократичної Республіки Конго Туйінама Тутума Ненсі подала апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки суд першої інстанції здійснив розгляд справи в порядку письмового провадження за відсутності учасників справи, не зважаючи на те, що в адміністративному позові апелянт просила провести розгляд справи за її участі з метою можливості надати особистих пояснень. Апелянт вважає, що суд першої інстанції позбавив її права надавати пояснення, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникли під час розгляду справи.

Також, апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що з матеріалів особової справи не спостерігається фактів реального переслідування позивачки в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. При цьому апелянт наполягає на тому, що під час співбесід вона неодноразово вказувала, що її батько був активним членом партії PPRD, яка була створена колишнім президентом ДРК ОСОБА_3 , а той факт, що вона не переслідувалась у країні своєї громадянської належності, не підтверджує факт відсутності загрози її переслідування на сьогоднішній день.

Вказує апелянт і на те, що з офіційних джерел вбачається, що діяльність ОСОБА_4 неодноразово засуджувалася громадянами Конго, у зв`язку з чим неодноразово виникали сутички, під час яких були жертви серед населення. Оскільки батько апелянта підтримував ОСОБА_4 та діяльність партії PPRD, батьку та всій родині постійно погрожували, а після того як ОСОБА_4 вийшов у відставку, батьки апелянта вимушені були покинути всі і переїхати до міста Браззавіль.

Апелянт вважає, що політичні погляди її батька, зумовили у неї обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, та побоювання за своє життя та здоров`я.

Вказує апелянт і на те, що, після зміни влади у Демократичній республіці Конго, права людини за часів нового президента - Фелікса Чисекеді, зазнали спаду у 2020 році, наводячи при цьому інформацію міжнародних організацій, які займаються захистом прав людини, інформацію Верховного комісара ООН з прав людини, та посилаючись на позицію УВКБ ООН вересня 2019 року

У відзиві на апеляційну скаргу, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області посилалось на те, що доводи апеляційної скарги є надуманими та такими, що спростовані змістом описової та мотивувальної частин оскаржуваного рішення.

В іншому доводи відзиву на апеляційну скаргу узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, у зв`язку з чим відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, справа розглянута апеляційним судом у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що Туйінама Тутума Ненсі народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Кіншаса, провінції Кіншаса, Демократичної Республіки Конго. Громадянство та країна постійного проживання - Демократична Республіка Конго (а.с. 71-72).

Згідно з матеріалами особової справи №2021OD0220 Туйінами Тутума Ненсі, розпочатої 30.09.2021 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області Державної міграційної служби України, копія якої додана до матеріалів справи, 21 травня 2019 року апелянт прибула на територію України, легально, авіарейсом Кіншаса (Конго) - Одеса, міжнародний аеропорт «Одеса» (Україна), на підставі паспортного документу гр. Конго серії НОМЕР_1 та оформленої разової візи типу «С» серії Y 06466438. Згідно з поясненнями апелянта, жодних проблем під час проходження прикордонного контролю на території Батьківщини у неї не виникало. Починаючи з травня 2019 року, апелянт жодних виїздів за межі України не здійснювала. Місце проживання: АДРЕСА_1 .

За національністю Туйінама Тутума Ненсі житель ДР Конго, за етнічною належністю "ленгала", за віросповіданням християнка католицької конфесії. Рідна мова лінгала, додатково позивачка вільно володіє французькою мовою. За сімейним станом позивачка офіційно не заміжня, в цивільному шлюбі на території України не перебуває. На Батьківщині здобула професійну-технічну освіту, навчання не продовжила. В ДР Конго позивачка не працювала та на території України офіційно не працює.

20.10.2021 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області відносно громадянки ДР Конго Туйінама Тутума Ненсі, складений висновок про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (надалі висновок від 20.10.2021 року), оскільки заява апелянта є очевидно необґрунтованою та за відсутності умов, зазначених пунктами1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 129-147).

Згідно з висновком від 20.10.2021 року, апелянт до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалась, членом будь-якої політичної, релігійної, військової або громадської організації не була. Мати апелянта бухгалтер та не є членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. Апелянт повідомила, що її батько ОСОБА_6 , 1958 року народження, коли вони проживали в місті Кіншаса ДР Конго, був членом партії Parti Du Peuples Pour La Reconstruction Et La Democratie (PPRD). Через політичну участь в партії ОСОБА_6 зазнавав труднощі в місті Кіншаса, а саме постійні погрози з боку осіб, які мали протилежні політичні погляди та в жовтні 2018 року його на вулиці побили. Востаннє апелянт спілкувалась з батьками по телефону наприкінці 2018 року, на той час батьки вже переїхали на постійне проживання до міста Браззавіль. Наразі батько апелянта займається підприємницькою діяльністю, а саме продає рис.

Щодо проблематики переслідування в країні громадянської належності апелянтом відповідачу були надані наступні відомості:

1) неможливість повернутися на Батьківщину внаслідок побоювань зазнати переслідування з політичних причин, а саме політичну діяльність батька в партії "Народна партія відбудови та демократії" (People's Party for Reconstruction and Democracy);

2) відсутній зв`язок із рідними;

3) низька оцінка власного життя, як наслідок економічної кризи (аркуш 1 заяви від 30.09.2021 року, аркуш 5 анкетування від 12.10.2021 року, аркуші 3-4, 6, 8 протоколу співбесіди від 20.10.2021 року).

Причину звернення за міжнародним захистом, апелянт пов`язувала бажання отримати захист на території України, яке висловлювалося лише виключно метою легалізації власного становища на території України (аркуш 5-6 анкетування від 12.10.2021 року, аркуші 2, 7, 9 протоколу співбесіди від 20.10.2021 року).

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:

- реальна спроба обґрунтувати заяву;

- надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та - обґрунтування неможливості надання інших доказів;

- правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

- заявник заслуговує на віру.

В складеному висновку 20.10.2021 року відповідач зазначив, що апелянтом не було надано відомостей або доказів про її утиски у країні походження й документів, які б підтверджували, що у неї склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». В ході розгляду заяви, фігурантом не було надано аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували її побоювання переслідувань і наявності загрози її життю, здоров`ю чи можливість застосування по відношенню до неї жодного фізичного насилля.

Крім того, відповідач вказував, що за матеріалами особової справи шукача захисту спостерігаються розбіжності у твердженнях, які заявниця використовувала задля посилення власної історії для набуття міжнародного захисту, проте в свою чергу, це посилення лише спотворює її історію та вказує на зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Так, за інформацією, зазначеною в анкеті від 30.09.2021 року, батьки (мати та батько) заявниці належали до політичного строю Конго та зазнавали політичного переслідування у зв`язку з належністю її батька до партії PPRD, але в ході опитування, проведеного 12.10.2021 року, було апелянт вказувала, що лише її батько належить до політичної спільноти Конго, а саме є членом партії PPRD, жодною детальною інформацією щодо посадових обов`язків, періоду вступу до партії та іншої політичної діяльності батька, заявниця не володіє. Зі слів Туйінами Тутума Ненсі її батько підтримував Президента Конго, натомість вона не може зазначити як саме батько здійснював вищезазначену підтримку, якими діями. Належність батька заявниці до політичного строю апелянтом було здійснено з власних міркувань на підставі членського квитка, який заявниця побачила в речах батька. Також апелянтом було вказано різні періоди, коли вона востаннє підтримувала зв`язок зі своїми рідними. А саме, на початку процедури вказувала кінець 2018 року. При подальшому опитуванні повідомила - кінець 2019 року. Вказані протиріччя, як додатковий елемент, вказують на бажання посилити власну історію для набуття міжнародного захисту. Апелянтом не було доведено, що стан в країні проживання та громадянської належності небезпечний для неї. Під час процедури набуття міжнародного захисту шукач захисту чітко зазначила, що вона протягом всього життя проживала у м. Кіншаса (комуна Матiтi), використовувала звичайну модель поведінки - не змінюючи адреси постійного проживання, не зазнаючи жодних особистих погроз, не була учасницею конфліктів на політичному підґрунті, не була причетною до насильницьких викрадень, не має жодного відношення до політичної спільноти Конго, не зазнавала жодного фізичного насилля, погроз життю, обмежень, дискримінації або переслідувань в країні громадянської належності через політичну діяльність батька в партії PPRD. Не зазнавала переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи. Додатково, вона не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, пов`язаними із расовою, національною, релігійною належністю та політичними поглядами. Тобто, мала доступ до базових потреб та нормальних житлових умов. Не знайшли свого підтвердження побоювання заявниці про ймовірні погрози та страх опинитися під переслідуванням владою Батьківщини через колишню політичну активність батька в партії PPRD. Апелянт повідомила, що вона ніколи не контактувала із представниками вищезазначеної політичної партії та жодних проблем через діяльність батька у вищезазначеній партії, у неї не виникало. Заявниця зазначила, що не знає, що саме із нею трапиться у випадку повернення та жодні, які б підтверджували зазначене побоювання, у шукача захисту відсутні.

Туйінама Тутума Ненсі та її родичі не були причетні до свавільних арештів, затримань або позасудових рішень на території ДР Конго. Апелянт не перебуває, а ні в офіційному, а ні у внутрішньому розшуку на території Конго.

Туйінама Тутума Ненсі починаючи з 12.06.2019 року, після закінчення терміну дії туристичної візи, перебувала на території України у якості нелегального мігранта протягом 2 років 3 місяців. Вона вперше звернулась за міжнародним захистом до територіального підрозділу ДМС із відповідною заявою лише у вересні 2021 року. На уточнююче запитання, чому заявниця одразу не звернулась до територіального підрозділу ДМС із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або міжнародного захисту, заявниця відповіла про відсутність обізнаності даною можливістю легалізації на території України. Зазначений факт вказує на необґрунтовані побоювання за власне життя на території Конго. Вищезазначене, на думку відповідача, дає підстави для висновку щодо незацікавленості особи в питанні найшвидшого отримання будь-якої форми захисту. Натомість це свідчить про те, що звернення заявника обумовлено пошуком кращого життя та бажанням отримати документ для легального перебування в Україні.

20 жовтня 2021 року відповідачем видано наказ № 199 «Про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» Туйінама Тутума Ненсі, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 150). На підставі вказаного наказу відповідачем складене Повідомлення про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.10.2021 року №5/1-621 (а.с. 148-149), яке було отримане апелянтом 25.10.2021 року та надіслано позивачці.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали особової справи, інформацій по регіону походження, надані позивачем відомості свідчать про те, що позивач звернулася до міграційного органу не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації, що підтверджує правомірність відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.V2011 року №3671-VI (надалі Закон №3671-VI), визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 5 ст. 5 Закону №3671-VI встановлено, що, особа яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону №3671-VI, Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Порядок попереднього розгляду заяв визначений статтею 8 Закону №3671-VI.

Так, Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 ст. 8 Закону №3671-VI).

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (ч. 3 ст. 8 Закону №3671-VI).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 ст. 8 Закону №3671-VI).

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч. 6 ст. 8 Закону №3671-VI).

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення (ч. 7 ст. 8 Закону №3671-VI).

Більш детальний порядок попереднього розгляду заяв визначений в Правилах розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 р. №649 (надалі Правила 649).

Так, відповідно до приписів розділу ІІІ Правил №649, (п.3.1) в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають міститися такі відомості: прізвище, ім`я (імена), по батькові заявника, дані паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (у разі його відсутності - зазначені причини, через які він був утрачений), громадянство/підданство, країна постійного проживання, місце та підстави (за наявності) проживання в Україні, місце, час та спосіб перетинання державного кордону України, відомості про членів сім`ї заявника, підписи заявника або законного представника, перекладача (у разі необхідності), дата складання заяви.

Заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію.

Відповідно до п. 4.1 Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених ч.ч.2 та 3 ст.8 Закону. Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно з п.4.3 та 4.4 Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, передбачені п.4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14).

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16) (п.4.6 правил №649).

Термін "біженець" означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань (підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року (далі - Конвенція).

Частина 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 "Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту" зі змінами (далі - Директива): обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Крім того згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Апеляційний суд зазначає, що в протоколі співбесіди від 20.10.2021 р. зафіксовано, що апелянту не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання в разі повернення на Батьківщину.

Копії матеріалів особової справи апелянта також не містять фактів реального переслідування апелянта в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Причини виїзду апелянта за межі країни громадянської належності не пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Апелянт під час процедури попереднього розгляду заяви не обґрунтувала власні побоювання стосовно існування загрози саме для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

При цьому, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, зазначає, що посилання на політичні погляди батька та його членства в політичній партії не свідчать про реальну загрозу життя саме для апелянта на Батьківщині. Окрім іншого апелянт під час анкетування та співбесіді сама зазначила, що її батьки з 2018 року мешкають в іншому місті, батько продає рис, та чи потерпають вони наразі від якихось негативних наслідків через належність батька до політичної парті апелянту не відомо, так само не відомо чи входить батько до вказаної політичної партії по сьогоднішній день.

Також, апеляційний суд вказує, що, а ні під час попереднього розгляду заяви, а ні під час розгляду справи судом першої інстанції та до апеляційної скарги апелянт не надала жодних документальних доказів власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину; не навела жодних конкретних фактів або усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу її життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину не зазначила обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до неї або її близьких родичів не вибіркового насилля в країні громадянської належності.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що звернення апелянта до ДМС обумовлене не дійсно існуючою загрозою для її життя та безпеки на території країни громадянської належності, а лише потребою в отриманні тимчасової легалізації на території України, про також свідчать неодноразові пояснення апелянта під час проведення процедурних заходів.

Також, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, апелянта є громадянкою ДР Конго, ленгала за етнічною належністю та християнкою -католичкою за віросповіданням, та, як під час проведення процедурних заходів, так і під час під час розгляду справи судом першої інстанції, не виявлено фактів переслідування за вказаними ознаками під час проживання на території ДР Конго, а тому зазначені елементи також не вважаються такими, що можуть призвести до дискримінації апелянта або завдання їй серйозної шкоди у разі повернення до Конго. Зазначені обставини доводами апеляційної скарги не спростовані.

Апелянт не є політичним діячем, критиком діючого уряду або прихильником недержавних збройних формувань чи носієм певних політичних переконань, неприйнятних офіційній державній владі ДР Конго, що у свою чергу виключає апелянта з категорії осіб, яким може загрожувати переслідування або завдання серйозної шкоди за ознаками пов`язаними із політичними переконаннями

Відповідно до ст.ст. 3-4 Африканської хартії прав людини і народів, від 21.10.1986 року, усі рівні перед законом. Кожен знаходиться у рівному захисту закону. Людське життя недоторкане. Кожен має право на повагу до його життя і цілісності його особистості. Ніхто не може бути довільно позбавлений цього права.

В позовній заяві, у відповіді на відзив та в апеляційній скарзі апелянта акцентує увагу на тому, що не може повернутись до ДР Конго через побоювання стати жертвою переслідувань через політичну діяльність її батька Але, під час анкетування та співбесіди, апелянт зазначала, що до вибуття з Конго вона не зазнавала жодних переслідувань та не вказувала на будь-які випадки переслідувань її родичів, які постійно проживають в Конго.

За таких обставин апеляційний суд відносить такі побоювання апелянта до оціночних суджень. При цьому суд зазначає, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі № 815/2505/17.

Відтак, враховуючи матеріали особової справи, інформацію щодо країни походження апелянта, апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції про відсутність підтвердження реальних погроз та переслідувань апелянта, відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року, яким визначене поняття "біженець", що включає в себе чотири основні підстави, тільки за наявності яких особі може бути надано статус біженця, проте в даній справі вказані підстави відсутні, а апелянтом не доведені твердження щодо реального переслідування.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи апелянта неможливо обґрунтувати причину звернення апелянта з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в країні громадянської належності та перебуваючи поза її межами вона не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, аналізом наданої відповідачем та зазначеної в апеляційній скарзі інформацією по регіону походження апелянта (ДРК, провінція Кіншаса, місто Кіншаса) можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання апелянту додаткового захисту в Україні згідно з визначенням п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Апеляційний суд зазначає, що наведена апелянтом позиція УВКБ ООН вересня 2019 року стосується питання повернення біженців або осіб, які шукають притулку, у Південній та Північній Ківу, Итурі та прилеглів районів ДРК, в той час як місто-провінція Кіншаса межує з Банндунду та Центральним Конго. Посилання апелянта на статтю щодо застосування поліцією в період з 13 по 24 квітня 2020 року смертельної сили проти політико-релігійного руху Bundu dia Kongo, в результаті поліцейських рейдів в деяких містах західної провінції Центрального Конгу та у столиці Кіншаса, не приймає, оскільки апелянт не зазначала та не зазначає, що вона або її близькі родичі є членами політико-релігійного руху Bundu dia Kongo, або мають до нього будь-яке відношення.

Наведені апелянтом відомості дають можливість стверджувати, що вона звернулася не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців апелянт є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Враховуючи встановлені фактичні обставини та те, що за міжнародним захистом апелянт звернулась до ДМСУ через два роки після прибуття в Україну та через чотири місяці перебування в Україні нелегально, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що апелянт (за змістом анкети та протоколу співбесіди) прагне легального проживати на території України, проте прагнення кращого життя відсутність бажання повернутись на Батьківщину, а також небажання проживати нелегально, не підставами для отримання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту

Таким чином, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що проведений відповідачем аналіз матеріалів особової справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження апелянта підтверджує той факт, що відповідач правильно відмовив апелянту в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема розгляд справи в порядку письмового провадження за наявності клопотання позивача про розгляд справи за її участі у відкритому судовому засідання, апеляційний суд зазначає таке.

Постановляючи ухвалу від 05.11.2021 року про відкриття провадження у справі (а.с. 19-21), суд першої інстанції розглянув по суті клопотання позивача щодо розгляду справи у відкритому судовому засіданні з обов`язковою участю позивача та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення такого клопотання, вирішивши внаслідок цього розглядати справу в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 257 КАС України, при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:

1) значення справи для сторін;

2) обраний позивачем спосіб захисту;

3) категорію та складність справи;

4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо;

5) кількість сторін та інших учасників справи;

6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;

7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

На підставі частини 6 ст. 262 КАС України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін:

1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу;

2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Справа, судове рішення в якій переглядається апеляційним судом, віднесена до справ незначної складності, при цьому апеляційна скарга не містить доводів стосовно того, що предмет доказування в цій справі або характер спірних правовідносин вимагають проведення судового засідання (наприклад для огляду відеоматеріалів щодо ситуації в країні походження позивача, або для надання для огляду суду оригіналів документів тощо). Саме по собі зазначення апелянтом загальних фраз щодо «порушення права надавати пояснення, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникли під час розгляду справи» не свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання щодо розгляду справи в порядку письмового провадження.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 229, 242, 257, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянки Демократичної Республіки Конго Туйінама Тутума Ненсі - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 січня 2022 року у справі. №420/20987/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 31.05.2022 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.