Справа № 520/28467/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків
31.05.2022 р. справа №520/28467/21
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом
ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Військова частина НОМЕР_1 (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
про1) визнання протиправними дій з приводу обчислення розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2013-2015 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди; 2) зобов`язання обчислити розмір грошової допомоги на оздоровлення за 2013-2015 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату з урахуванням раніше проведених платежів, -

встановив:

Вимоги позову умотивовані тим, що орган публічної адміністрації протиправно обчислив розмір грошової допомоги на оздоровлення військовослужбовця (далі за текстом ГДО; Допомога) за 2013-2015 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди.
Відповідач, аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що діяння з приводу призначення, обчислення і виплати Допомоги у спірних правовідносинах були вчинені відповідно до закону.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить до громадянства України, у період 25.06.2012р.-18.04.2019р. проходив військову службу на штатній військовій посаді у Військовій частині НОМЕР_1 ; за 2013р. щомісячної додаткової грошової винагороди не одержував, у 2013р. наказ про виплату ГДО датований 15.01.2013р.; за 2014р. одержував щомісячну додаткову грошову винагород у сумі 1.832,49грн., у 2014р. наказ про виплату ГДО датований 20.10.2014р.; за 2015р. одержував щомісячну додаткову грошову винагороду у сумі 1.832,49грн., у 2015р. наказ про виплату ГДО датований 06.04.2013р.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.04.2019р. №88 заявника було виключено із списків особового складу згаданої частини у зв`язку із призначенням на посаду начальника відділення персоналу та стройового - заступника начальника штабу Військової частини НОМЕР_2 .
Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу обчислення розміру Допомоги без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті (позаяк вимоги заявника підпадають під режим правового захисту за ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України), суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Згідно з ст.ст.1, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку та утримуватись від використання права на «зло», а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Частиною 1 ст.43 Конституції України проголошено, що кожен має право на працю і ці відносини у сфері проходження людиною військової служби унормовані, насамперед, приписами Закону України від 25.03.1992р. № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі за текстом - Закон №2232-XII) та Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991р. №2011-ХІІ (далі за текстом - Закон №2011-ХІІ).
Як указано у ч.7 ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом і ці відносини деталізовані приписами ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ, згідно з якою до складу грошового забезпечення військовослужбовця входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Рівень, склад та умови виплати військовослужбовцям грошового забезпечення визначені ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України №2011-ХІІ), а структура, розміри та механізми обчислення грошового забезпечення військовослужбовців з 01.01.2008р. були регламентовані приписами постанови КМУ від 07.11.2007р. №1294 та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджена наказом Міністерства оброни України від 11.06.2008р. №260, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14.07.2008р. за №638/15329; далі за текстом - Інструкція), а з 01.03.2018р. - приписами постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 і Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджений наказом Міністерства оброни України від 07.06.2018р. №260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018р. за №745/32197; далі за текстом - Порядок).
Згідно з п.1 розділу ХХІІІ Порядку грошова допомога для оздоровлення виплачується один раз на рік військовослужбовцям, які набули право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки.
За приписами ст.45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.
Пунктом 1 ст.101 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Звідси слідує, що повна тривалість відпустки військовослужбовця складає мінімально 30 календарних днів.
При цьому, оскільки нормами спеціального закону не передбачено моменту набуття військовослужбовцем права на щорічну оплачувану відпустку повної мінімальної тривалості, то на спірні правовідносини у цій частині слід поширити дію загальних норм права, а саме: приписів Закону України від 15.11.1996р. № 504/96-ВР "Про відпустки" та приписів Кодексу законів про працю України.
Відповідно до ст.6 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Згідно з ст.10 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві.
Відповідно до ст.75 Кодексу законів про працю України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Згідно з ст.79 Кодексу законів про працю України щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
Відповідно до п.2 розділу ХХІІІ Порядку грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини.
Звідси слідує, що приводом для виплати грошової допомоги на оздоровлення (далі за текстом - ГДО) є: або рапорт військовослужбовця, або подія вибуття військовослужбовця у щорічну основну відпустку повної тривалості (у другу частину основної щорічної відпустки), а умовою проведення означеного платежу є набуття військовослужбовцем права на щорічну основну відпустку повної тривалості.
За правилами п.6 розділу ХХІІІ Порядку розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Відповідно до п.1 розділу XXIV Порядку військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Згідно з п.7 розділу XXIV Порядку розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
За правилом п.9 п.1 розділу XXIV Порядку виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Звідси слідує, що приводом для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (далі за текстом - Допомога на СПП) є виключно рапорт військовослужбовця, а умовами проведення означеного платежу є окреме рішення Міністра оборони України та фізична наявність видатків на асигнування у кошторисі Міністерства оборони України.
Приписи цих норм Порядку одночасно враховані судом під час вирішення даного спору для з`ясування суттєвих/істотних відмінностей у процедурі призначення виплат в аспекті набуття військовослужбовцем субєктивного права на одержання грошової виплати і засвідчують, що Допомога на СПП призначається виключно за рапортом військовослужбовця за умови попереднього прийняття окремого рішення Міністра оборони України (або іншої військової посадової особи на виконання делегованого Міністром оборони України повноваження) та наявності фінансування, а ГДО призначається автоматично безвідносно до означених умови у разі вибуття військовослужбовця у відпустку повної тривалості або за рапортом при вибутті у другу частину щорічної відпустки.
Вирішуючи спір, суд також зважає, що до настання події набуття чинності нормами Порядку правила виплати грошового забезпечення військовослужбовцям деталізовані приписами Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджена наказом Міністерства оброни України від 11.06.2008р. №260, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14.07.2008р. за №638/15329; далі за текстом Інструкція).
Так, відповідно до п.33.1 розділу XXXIII Інструкції особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
За правилом п.33.2 розділу XXXIII Інструкції матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби.
Згідно з п.33.3 розділу XXXIII Інструкції розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Звідси слідує, що приводом для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є виключно рапорт/заява військовослужбовця, а умовами проведення означеного платежу є окреме рішення Міністра оборони України та фізична наявність видатків на асигнування у кошторисі Міністерства оборони України.
Відповідно до п.30.1 розділу XXX Інструкції особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з п.30.2 розділу XXX Інструкції грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року).
За правилом п.30.3 розділу XXX Інструкції розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Звідси слідує, що приводом для виплати допомоги на оздоровлення є: або рапорт військовослужбовця, або подія вибуття військовослужбовця у щорічну основну відпустку повної тривалості (у другу частину основної щорічної відпустки), а умовою проведення означеного платежу є набуття військовослужбовцем права на щорічну основну відпустку повної тривалості.
Приписи цих норм Інструкції одночасно враховані судом під час вирішення даного спору для з`ясування суттєвих/істотних відмінностей у процедурі призначення виплат в аспекті набуття військовослужбовцем субєктивного права на одержання грошової виплати і засвідчують, що Допомога СПП призначається виключно за рапортом військовослужбовця за умови попереднього прийняття окремого рішення Міністра оборони України (або іншої військової посадової особи на виконання делегованого Міністром оборони України повноваження) та наявності фінансування, а ГДО призначається автоматично безвідносно до означених умови у разі вибуття військовослужбовця у відпустку повної тривалості або за рапортом при вибутті у другу частину щорічної відпустки.
Окрім механізму призначення Допомоги на СПП та ГДО, зясуванню у межах даного спору підлягає також і правова природа щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовця, виплата якої була запроваджена постановою КМУ від 22.09.2010р. №889.
За змістом положень означеного нормативного акту Уряду України за призначенням, правовою суттю, умовами виплати цей платіж входить до складу місячного грошового забезпечення військовослужбовця (що цілком корелюється із правовими висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021р. у справі №825/997/17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019р. у справі №522/2738/17, постанови Верховного Суду від 22.10.2019р. по справі №520/3505/19, постанови Верховного Суду від 16.05.2019р. по справі №826/11679/17), але у силу ст.2 Закону України від 03.07.1991р. №1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" та п.4 і п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення (затверджений постановою КМУ від 17.07.2003р. №1078; далі за текстом - Порядок №1078) не підлягає індексації, позаяк розрахунковою базою індексації грошового забезпечення військовослужбовця є саме частина окладу за посадою у межах відповідного показника прожиткового мінімуму.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів на спростування вимог приватної особи та зазначення у процесуальних документах належних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення.
Втім, саме по собі викладене у процесуальних документах твердження приватної особи про неправомірність управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації або про існування певної обставини фактичної дійсності без подання належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів явно та очевидно не здатне зумовити визнання факту існування порушеного субєктивного права (ущемленого матеріального інтересу) як обєкту судового захисту.
У ході розгляду справи суб`єктом владних повноважень не наведено юридично спроможних аргументів та не подано доказів відповідності вимогам закону управлінського волевиявлення, реально вчиненого у спірних правовідносинах в частині обчислення обчислення ГДО за 2014-2015 роки.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У даному конкретному випадку недоведеність правомірності вчиненого волевиявлення суб"єкта владних повноважень та визнання суб"єктом владних повноважень відповідності заявника усім визначеним законодавством критеріям для призначення спірного платежу (що доведено подією виплати платежу не у повному обсязі) у сукупності зумовлюють висновок про підтвердження матеріалами справи порушеного суб"єктивного права заявника на отримання належного розміру грошового забезпечення за складовими - ГДО за 2014-2015 роки.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
До того ж і у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
У ході розгляду справи судом достеменно установлено, що протягом 2013р. заявник щомісячної додаткової грошової винагороди не отримував, одержав ГДО до настання події набуття чинності відповідними нормами постанови КМУ від 22.09.2010р. №889, котрі з урахуванням змін передбачали запровадження цього платежу з 01.04.2013р.
Тому за цим епізодом у позові належить відмовити.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139-143 КАС України.
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.132-139, 143, 149, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 з приводу обчислення ОСОБА_1 розміру грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2015 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести обчислення розміру призначеної ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2015 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплати з урахуванням раніше проведених платежів.
Позов у решті вимог - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.