Справа № 640/4440/21
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року

м. Київ

справа № 640/4440/21

адміністративне провадження № К/9901/32654/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Губської О.А.

суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни, третя особа: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський Анатолій Миколайович, про визнання протиправними та скасування постанов, визнання протиправними дій, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року, прийняте у складі судді Каракашьяна С.К. та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року, ухвалену у складі колегії суддів: Земляної Г.В. (головуючий), Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.,

І. Суть спору:

1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни, третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський Анатолій Миколайович, в якому просила суд:

1.1. визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 22 січня 2021 року ВП № 60138917 про стягнення витрат виконавчого провадження в сумі 13 500,00 грн;

1.2. визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 23 вересня 2019 року ВП № 60138917 про стягнення основної винагороди в сумі 40 353,42 грн;

1.3. визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 22 січня 2021 року ВП №60138917 про виправлення помилки у процесуальному документі.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що фактичного стягнення коштів з позивача відповідачем не здійснено, жодних доказів здійснення витрат не надано, а постанова про виправлення описки змінює зміст попередньої постанови.

3. Відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

4. В провадженні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни перебувало виконавче провадження ВП №6013817 з примусового виконання виконавчого листа №2-1689/11, виданого 25.04.2013 Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" заборгованість у розмірі 401 584 грн. 23 коп., а також судовий збір у розмірі 1700 грн. 00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справ у розмірі 250 грн. 00 коп.

5. Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмилою Олегівною 23.09.2019 винесено постанову про стягнення з позивача основної винагороди в розмірі 40353,42 грн.

6. Так, 22 січня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. виконавчий документ - виконавчий лист № 2-1689/11 від 25.04.2013, виданий Шевченківським районним судом м. Києва був повернутий стягувачу AT "Універсал Банк", за його заявою, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

7. Також, 22 січня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. була винесена постанова ВП № 60138917 про стягнення з позивача витрат виконавчого провадження у розмірі 13 500,00 грн.

8. Відповідачем 22 січня 2021 року винесено постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, якою було внесено зміни до постанови про стягнення основної винагороди від 23.09.2019, винесеної в рамках виконавчого провадження ВП № 60138917 відкритого 23.09.2019, а саме: додано вказівку на дату набрання нею законної сили та вказано строк пред`явлення до виконання.

9. Вважаючи дані постанови протиправними, позивач звернулася до суду із даним позовом до суду.

ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

7. Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 29 березня 2021 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року, адміністративний позов задоволено частково.

7.1. Скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 23 вересня 2019 р. ВП № 60138917 про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди.

7.2. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 22 січня 2021 року ВП № 60138917 про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження в частині 10385 грн.

7.3. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

8. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, прийшов до висновку, що стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Тобто, розмір основної винагороди стягується пропорційно від фактично стягнутої суми за виконавчим документом. Враховуючи повернення виконавчого документа без виконання, тобто відсутність фактичного стягнення, суд доходить висновків про відсутність підстав для стягнення з відповідача сум основної винагороди. Щодо постанови про стягнення витрат виконавчого провадження, суди зазначили, що саме на приватного виконавця, як суб`єкта владних повноважень, покладений обов`язок доведення правомірності своєї постанови, у тому числі відповідності зазначених сум фактичним витратам, що були понесені у виконавчому провадженні, та їх зв`язку з провадженням.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

9. У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

10. Нормативними підставами для касаційного оскарження судових рішень в цій справі відповідач зазначив пункти перший та третій частини четвертої статті 328 КАС України.

10.1. Заявник пояснив, що суди неправильно застосували та не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування абзацу 2 частини третьої статті 57, частини другої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження», абзацу 5 пункту 3 розділу І, пункту 1 розділу ІІ Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, затверджених наказом Міністерства юстиції України №2830/5 від 29 вересня 2016 року, викладених у постановах від 04 листопада 2020 року у справі №750/6790/17, 01 жовтня 2020 року у справі №703/1111/17, від 01 жовтня 2021 року у справі №751/4435/17, від 17 вересня 2020 року у справі №750/7800/17, від 30 липня 2020 року у справі №823/459/17.

10.2. Крім того, скаржник зазначив, що в оскаржуваних судових рішеннях неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: положення частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку з частиною третьою статті 45 та частиною третьою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» щодо визначення розміру та порядку виконання постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, та не враховано висновки щодо застосування цих норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №620/334/20, від 30 червня 2021 року у справі №460/2478/19.

10.3. Водночас скаржник вказав, що на даний час відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 5 та пункту 10 частини другої статті 245 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» стосовно правильного способу захисту порушеного права у спорах щодо оскарження постанови про стягнення витрат виконавчого провадження. Вказує, що судами попередніх інстанцій було обрано неправильний спосіб захисту права позивача шляхом скасування частини постанови про стягнення витрат виконавчого провадження (виконавчого документа), що фактично призвело до недійсності виконавчого документа в цілому. Логічним вирішенням даної проблеми у разі задоволення позовних вимог по даній категорії справ щодо оскарження постанови про стягнення витрат виконавчого провадження та правильним способом захисту права було б - визнавати постанову про стягнення витрат виконавчого такою, що не підлягає виконанню в частині, але зовсім не «скасовувати» в частині, що на практиці просто неможливо виконати.

10.4. Скаржник також зазначає, що в даному випадку, в спірних правовідносинах було винесено постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця в межах ВП №60138917 разом із відкриттям виконавчого провадження та у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувану згідно п.1 ч. 1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», - у відповідності до положень ч.3 ст.45 та ч.3 ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження» відповідну постанову було передано як виконавчий документ іншому виконавцеві на примусове виконання. Скаржник звертає увагу Суду на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №620/334/20, від 30 червня 2021 року у справі №460/2478/19, відповідно до яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

11. Крім того відповідач в касаційній скарзі також просить вирішити питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

12. Позивач у відзиві на касаційну скаргу вказує на її безпідставність та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін.

V. Джерела права й акти їх застосування

13. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

14. Відповідно до частин першої та другої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

15. Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

16. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

17. Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

18. Згідно із статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

19. Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

20. Частинами першою та другою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

21. Частиною четвертою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

22. Згідно із частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

23. Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1)фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

24. Частиною п`ятою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

25. Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

26. Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

27. Частиною третьою статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

28. Відповідно до частини першої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

29. На виконання статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок № 643).

30. Відповідно до пункту 19 Порядку № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

31. Частиною 2 статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

32. Згідно з частини 3 статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

33. Положеннями наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2830/5 «Про встановлення Видів та розмірів витрат виконавчого провадження» передбачені такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення документів виконавчого провадження (папір, копіювання, друк документів, канцтовари); пересилання документів виконавчого провадження (конверти, знаки поштової оплати (марки), послуги маркувальної машини, послуги поштового зв`язку); послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій (експертів, спеціалістів, зберігачів, перекладачів, суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання, суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій); послуги поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум; проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини; послуги перевезення, зберігання арештованого майна, у тому числі транспортування і зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику чи стоянці; банківські послуги при операціях з іноземною валютою; сплата судового збору; плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження; інші витрати виконавчого провадження, здійснені під час проведення виконавчих дій.

34. Відповідно до пункту 7 розділу ІІ наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2830/5 приватний виконавець визначає розмір витрат виконавчого провадження на підставі документів про закупівлю (придбання) відповідних товарів і послуг.

35. Приписами пунктів 1 та 2 розділу VI «Фінансування виконавчого провадження» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, передбачено, що фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження». Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу). Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)). До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.

Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби (приватним виконавцем) було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами Закону виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.

VI. Висновок Верховного Суду

36. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

37. Судами попередніх інстанцій у цій справі установлено, що позивач оскаржує, зокрема, постанову приватного виконавця про стягнення з неї основної винагороди в сумі 40 353,42 грн.

38. Зі змісту ухвали Верховного Суду від 13 вересня 2021 року слідує, що провадження у справі в цій частині відкрито з підстав, визначених пунктом першим частини четвертої статті 328 КАС України.

39. Так, в касаційній скарзі, відповідач вказав, що в оскаржуваних судових рішеннях неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: положення частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку з частиною третьою статті 45 та частиною третьою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» та не враховано висновки щодо застосування цих норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №620/334/20, від 30 червня 2021 року у справі №460/2478/19.

40. Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

41. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

42. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

43. Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

44. Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

45. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

46. Справи №620/334/20 та №460/2478/19, на які посилається скаржник як приклад неоднакового застосування норми права у подібних правовідносинах не стосуються питань визначення розміру основної винагороди приватного виконавця, а предметом їх розгляду було правомірність стягнення виконавчого збору державним виконавцем, нормативне регулювання вказаних правовідносин є різним.

47. Так, при прийнятті рішень у справах №№620/334/20, 460/2478/19 суди керувалися положення частини другої статті 27 Закону №1404-VIII, яка не регулює питання визначення розміру основної винагороди приватного виконавця. Такий розмір визначено статтею 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» та пунктом 19 Порядку № 643.

48. Таким чином, з аналізу справ №№620/334/20, 460/2478/19 та справи № 640/4440/21, колегією суддів Верховного Суду встановлено, що правовідносини, які вирішувалися у цих справах не є подібними.

49. Що стосується постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 22 січня 2021 року ВП № 60138917 про стягнення витрат виконавчого провадження в сумі 13 500,00 грн, Суд зазначає, що провадження у справі в цій частині також відкрито, зокрема, з підстав, визначених пунктом першим частини четвертої статті 328 КАС України

50. Так, скаржник зазначив, що судами попередніх інстанцій при винесенні оскаржуваних рішень не взято до уваги, правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі №750/6790/17, 01 жовтня 2020 року у справі №703/1111/17, від 01 жовтня 2021 року у справі №751/4435/17, від 17 вересня 2020 року у справі №750/7800/17, від 30 липня 2020 року у справі №823/459/17.

51. Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачем винесено постанову від 22 січня 2021 року ВП № 60138917 про стягнення витрат виконавчого провадження в сумі 13 500,00 грн, зокрема: плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження - 69, 00 грн; виготовлення документів виконавчого провадження: папір - 250 *0,26 = 65 грн; конверти - 64* 1,60 = 65,60 грн; копіювання та друк документів - 300 грн; знаки поштової оплати (марки) -17,00/55,00 = 935,00 грн; знаки поштової оплати (марки)- 9/9= 81,00 грн; канцтовари - 644,40 грн; транспортні витрати виконавця на доставлення процесуальних документів та проведення виконавчих дій -800 грн; користування послугами які забезпечують доступ до користування АСВП - 155 грн; супутні послуги Укрпошти -385 грн; оплата за проведення оцінки описаного та арештованого майна.

52. Отже, пункт 7 оскаржуваної постанови "оплата за проведення оцінки описаного та арештованого майна" не містить визначення вартості такої оцінки. Крім того, витрати, визначені відповідачем як "Супутні послуги Укрпошти - 385 грн." відповідачем не конкретизовані та не обґрунтовані.

53. Разом з тим, Суд зазначає, що мотивувальна частина постанови повинна містити детальний розрахунок здійснених витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження.

54. У справах №№750/6790/17, 703/1111/17, 751/4435/17, 750/7800/17, 823/459/17 на які посилається заявник у касаційній скарзі, суди попередніх інстанцій встановили, що мотивувальна частина оскаржуваної постанови містить детальний розрахунок здійснених державним виконавцем витрат із зазначенням обсягу та розміру усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження, який затверджено Наказом № 2830/5, що у випадку із розглядуваною справою є відсутнім.

55. Таким чином, з аналізу справ №№750/6790/17, 703/1111/17, 751/4435/17, 750/7800/17, 823/459/17 та розглядуваної справи, колегією суддів Верховного Суду встановлено, що правовідносини, які вирішувалися у цих справах не є подібними.

56. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

57. За таких обставин, касаційне провадження, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, підлягає закриттю.

58. Щодо касаційного провадження, відкритого з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, то варто зазначити таке.

59. Так, при оскарженні постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 22 січня 2021 року ВП № 60138917 про стягнення витрат виконавчого провадження в сумі 13 500,00 грн скаржник вказує, що на даний час відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 5 та пункту 10 частини другої статті 245 КАС України у взаємозв`язку з пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» стосовно правильного способу захисту порушеного права у спорах щодо оскарження постанови про стягнення витрат виконавчого провадження. Вказує, що судами попередніх інстанцій було обрано неправильний спосіб захисту права позивача шляхом скасування частини постанови про стягнення витрат виконавчого провадження (виконавчого документа), що фактично призвело до недійсності виконавчого документа в цілому.

60. Як вбачається з матеріалів справи, судами визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 22 січня 2021 р. ВП № 60138917 про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження в частині 10385 грн.

61. Суд зазначає, що наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення суб`єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення. Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину, пункт, речення рішення або рішення в частині нарахування певної суми витрат виконавчого провадження в якійсь сумі.

62. Резолютивна частина судового рішення є завершальною і відображає результат вирішення справи, а тому повинна містити чіткі та вичерпні висновки щодо всіх вимог, які були предметом позову.

63. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 04 лютого 2020 року №826/6929/13-а.

64. Резолютивна частина оскаржуваної постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 липня 2021 року містить розмежування сум витрат виконавчого провадження в постанові приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни від 22 січня 2021 року ВП № 60138917, в частині якої вказана постанова підлягає скасуванню.

65. Доводи скаржника не спростовують висновків судів і зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин. З огляду на це підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

66. Щодо клопотання відповідача про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з тим, що така передача необхідна для забезпечення формування єдиної правозастосовчої практики, Верховний Суд зазначає таке.

67. Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

68. Справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, крім випадків, якщо:

1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної юрисдикції;

2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах;

3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

69. За змістом наведеної норми права вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням змісту спірних правовідносин та їх предмету правового регулювання оцінює наявність виключної правової проблеми та необхідність передачі справи для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

70. Проаналізувавши зазначені скаржником підстави, якими заявник обґрунтовує необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Суд дійшов висновку про відсутність у спірних відносинах виключної правової проблеми, такі правовідносини врегульовано нормами права, та в повній мірі дозволяють вирішити спір, практика Верховного Суду у аналогічних правовідносинах є сталою.

71. Щодо судових рішень Верховного Суду, на які посилається скаржник, як на доказ наявності взаємовиключних правових висновків Верховного Суду, які призводять до формування двох геометрично протилежних судових практик, Суд зазначає, що вони не стосуються питання визначення розміру основної винагороди приватного виконавця, який визначено пунктом 19 Порядку № 643, а стосуються питань визначення розміру виконавчого збору державного виконавця, який, в свою чергу, визначається відповідно до частини другої статті 27 Закону №1404-VIII.

72. З урахуванням викладеного, клопотання відповідача про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду задоволенню не підлягає.

73. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

VII. Судові витрати

74. З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні клопотання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

2. Касаційне провадження, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, за касаційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі №640/4440/21 закрити.

3. Касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни залишити без задоволення.

4. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі №640/4440/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. А. Губська

Судді М. В. Білак

О.В. Калашнікова