Справа № 300/3264/21
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" червня 2022 р. справа № 300/3264/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Скільського І.І., розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними, скасування рішення, та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі також відповідач, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), в якому просить:
- визнати неправомірними дії та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №3147 від 16.12.2020 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити з 11.12.2020 пенсію за віком, з врахуванням до стажу період роботи з 03.01.1982 по 20.02.1991 в колгоспі «Нове життя».
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, а саме через неподання довідки про встановлений та вироблений мінімум, не зараховано до страхового стажу періоду роботи позивача з 03.01.1982 по 20.02.1991 в колгоспі «Нове життя». Таку відмову вважає незаконною та зазначає, що в члени колгоспу вона не вступала, а працювала за трудовим договором, тому не зобов`язана подавати уточнюючі довідки, а її стаж підтверджується трудовою книжкою, як основним документом, що підтверджує стаж роботи. Просила позов задовольнити повністю
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_1 , залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (16-17).
У строк, встановлений судом, позивач усунула вказані недоліки, тому ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.25-26).
Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила з мотивів, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи. Вказала, що позивачем не надано довідки архівної установи про підтвердження страхового стажу та жодних цивільно-правових договорів за період роботи з 03.01.1982 по 20.02.1991 в колгоспі «Нове життя», тому відсутні підстави для зарахування даного періоду до страхового стажу позивача. Також представник відповідача вказала на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом. Просила у задоволенні позову відмовити.
Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, дослідивши і оцінивши докази, судом встановлено наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася 11.12.2020 до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком.
16.12.2020 управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області прийнято рішення №3147 про відмову у призначенні ОСОБА_1 , пенсії за віком, згідно якого зазначено, що страховий стаж позивача становить 20 років 8 місяців. До страхового стажу не враховано, зокрема, період роботи з 03.01.1982 по 20.02.1991 в колгоспі «Нове життя», оскільки не представлена довідка про встановлений та вироблений мінімум (а.с.8).
Не погоджуючись з вказаною відмовою позивач звернулася з даним позовом до суду.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення (надалі, також - Закон №1788) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі, також - Закон №1058-IV), іншими законами і нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Частиною 1 зазначеної статті передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.
Відповідно до приписів частин 1, 2, 4 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За змістом статті 62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Наведені положення свідчать про те, що єдиною підставою для не врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин.
Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310 (надалі, також - Основні Положення).
Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться:
- відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність;
- відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи;
- відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).
Згідно з пунктом 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Встановлений взірець трудової книжки колгоспника, містить окремі розділи: ІІІ «членство в колгоспі», де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV «відомості про роботу» відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V «трудова участь у громадському господарстві» встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.
Трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки (пункт 8 Основних Положень).
Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (надалі, також - Порядок №637).
Згідно із пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Додатково в довідці наводяться такі відомості: стосовно жінок, які працюють доярками (операторами машинного доїння), свинарками-операторами на підприємствах сільського господарства (в тому числі в колгоспах) - про виконання встановлених норм обслуговування.
Так, відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 від 10.08.1976, ОСОБА_1 з 03.01.1982 по 20.02.1991 працювала різчиком (різблярем) по дереву у колгоспі «Нове життя».
Згідно запису №4 трудової книжки НОМЕР_1 від 10.08.1976 ОСОБА_1 звільнено з 20.02.1991 з роботи в колгоспі за власним бажанням, згідно протоколу №4 від 20.02.1991.
Однак відповідачем не враховано зазначені у трудовій книжці відомості про роботу позивача в колгоспі «Нове життя» у зв`язку з не наданням довідки про встановлений і фактично відпрацьований мінімум вихододнів для членів колгоспу.
Суд зазначає, що запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про роботу в колгоспі «Неве життя» не містить жодних виправлень чи пошкоджень у датах прийняття та звільнення, що виключає можливість виникнення сумнівів щодо точності періоду, протягом якого позивач працювала у зазначеному колгоспі.
Відповідачем у оскаржуваному рішенні про відмову в призначенні пенсії від 16.12.2020 №3147, а також у відзиві на позовну заяву не зазначено про наявність будь-яких сумнівів щодо правильності чи точності внесених до трудової книжки ОСОБА_1 записів щодо її роботи в колгоспі «Нове життя».
Разом з цим, трудова книжка позивача, не містить записів про встановлений у вказаному колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання чи не виконання позивачем річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.
При цьому суд наголошує, що стаття 56 Закону №1788 визначає, що стаж роботи в колгоспі за період після 1965 року обчислюється за фактичною тривалістю роботи тільки тоді, коли член колгоспу не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві без поважних причин. Тобто, для неврахування до трудового стажу при його обчисленні часу роботи в колгоспі, або певного його періоду, необхідно встановити невиконання членом колгоспу встановленого у господарстві мінімуму трудової участі, а також те, що невиконання встановленого мінімуму трудової участі відбулось з вини члена колгоспу за відсутності поважних причин.
У матеріалах справи відсутні відомості про невиконання ОСОБА_1 , під час роботи в колгоспі «Нове життя» встановленого мінімуму трудової участі, в тому числі без поважних причин.
Враховуючи те, що у трудовій книжці позивача наявні записи щодо періоду її роботи в колгоспі «Нове життя», зокрема, запис про прийом на роботу, запис про звільнення, при цьому, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність дій щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 03.01.1982 по 20.02.1991 у колгоспі «Нове життя», а також того, що позивач у спірний період роботи не працювала в зазначеному колгоспі, або не виконувала встановленого мінімуму трудової участі без поважних причин, суд дійшов висновку, що відмова у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи в колгоспі «Нове життя» з 03.01.1982 по 20.02.1991 є протиправною.
Враховуючи висновки суду про протиправність дій відповідача щодо незарахування відповідачем до страхового стажу позивача періоду роботи в колгоспі «Нове життя» з 03.01.1982 по 20.02.1991, суд приходить до переконання про необхідність зобов`язання відповідача зарахувати зазначений період до страхового стажу позивача.
Водночас суд не бере до уваги доводи представника відповідача наведені у відзиві на позовну заяву, про відсутність підстав для зарахування спірного періоду роботи в колгоспі до страхового стажу позивача з огляду на не надання довідки архівної установи про підтвердження страхового стажу і жодних цивільно-правових договорів за період з 03.01.1982 по 20.02.1991 в колгоспі «Нове життя», оскільки згідно змісту оскаржуваного рішення про відмову у призначенні пенсії від 16.12.2020 №3147 підставою не врахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 03.01.1982 по 20.02.1991 в колгоспі «Нове життя» стало саме не надання позивачем довідки про встановлений і фактично відпрацьований мінімум вихододнів а не довідки архівної установи чи цивільно-правових договорів.
Отже, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених обставин щодо відсутності підстав для зарахування до стажу роботи позивача періоду її роботи з 03.01.1982 по 20.02.1991 в колгоспі «Нове життя».
Відповідно до оскаржуваного рішення пенсійного органу, страховий стаж позивача становить 20 років 8 місяців, а тому з урахуванням періоду роботи в колгоспі «Нове життя», стаж позивача становить більше 27 років.
Підсумовуючи вищенаведене, з огляду на встановлені частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV, обов`язкові умови для призначення пенсії за віком, та встановлені судом в цій справі обставини, суд дійшов висновку про наявність таких умов щодо позивача, а саме: ОСОБА_1 досягла віку 59 років 6 місяців, страховий стаж становить не менше 27 років.
Щодо твердження відповідача про те, що наявність підстав для призначення пенсії за віком відноситься виключно до повноважень органу Пенсійного фонду України, то суд зазначає наступне.
Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів і згідно усталеної судової практики слідує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права та оскільки судом встановлено протиправність дій відповідача щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи в колгоспі «Нове життя» з 03.01.1982 по 20.02.1991 та призначенні пенсії по віку, в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме вирішення судом питання про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови у призначенні пенсії, та зобов`язання вчинити певні дії, зокрема призначення пенсії позивачу.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-ІV , пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: - пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Згідно матеріалів справи право на призначення пенсії за віком позивач набула в 59 років 6 місяців, тобто 11.09.2020.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 досягнула пенсійного віку в 59 років 6 місяців, а саме: 11.09.2020, а з відповідною заявою про призначення пенсії звернулась 11.12.2020, тобто в межах трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку, суд дійшов висновку, що про необхідність призначення пенсії з 12.09.2020 року.
Відповідно до заявлених позовних вимог, позивач просить призначити пенсію за віком з 11.12.2020 року.
Проте з метою належного та ефективного захисту порушеного права свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень суд вважає за необхідне в порядку частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог.
На переконання суду, вихід за межі позовних вимог в даній справі безумовно узгоджується з захистом прав, свобод та інтересів фізичної особи, та відповідно спрямований на ефективне відновлення порушених прав цієї особи, а тому за наявності правових підстав для призначення пенсії з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку слід призначити таку пенсію саме з 12.09.2020 року.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову шляхом визнання протиправним дій щодо відмови у призначенні пенсії за віком, скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 16.12.2020 №3147 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком та зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 12.09.2020, з врахуванням до страхового стажу періоду роботи з 03.01.1982 по 20.02.1991 в колгоспі «Нове життя».
Водночас суд вважає необґрунтованими твердження представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України, з таких підстав.
Згідно статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Частиною 1 статті 120 КАС України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Згідно з положеннями частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Необхідно зазначити, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.
Отже, чинне законодавство встановленими строками обмежує звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків має на меті досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 також визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судових захист і доступ до правосуддя.

Згідно практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббіса та інш. проти Великобританії, рішення від 22.10.1996, Девеер проти Бельгії, рішення від 27.02.1980).

Верховний Суд у своїй постанові від 15.09.2020 у справі №635/7878/16-а звернув увагу на те, що застосовуючи строки у сфері пенсійного забезпечення, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку, якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124. Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд у випадку визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.12.2020 у справі №510/1286/16-а наголосила на тому, що визначаючи початок перебігу строку звернення до адміністративного суду, важливо встановити той момент, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення її прав. У спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок. Отже, Верховний Суд також визнав, що передбачені нормами КАС України процесуальні строки звернення до суду застосовуються також і до встановлення строкових меж триваючого правопорушення у сфері реалізації соціальних прав. В цьому випадку початок перебігу строку звернення до адміністративного суду слід пов`язувати з датою отримання листа-відповіді, листа-роз`яснення від органу Пенсійного фонду України на запит особи про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Визначаючи початок перебігу строку звернення ОСОБА_1 з даним адміністративним позовом до суду, судом встановлено, що позивач дізналася про відмову у призначенні пенсії за її заявою з отриманого 30.12.2020 рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову у призначенні пенсії від 16.12.2020 №3147, а до Івано-Франківського окружного адміністративного суду звернулася 30.06.2021, про що свідчить відтиск штемпеля АТ «Укрпошта» на конверті (а. с.14).

Зважаючи на те, що відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача про отримання саме 30.12.2020 оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову у призначенні пенсії від 16.12.2020 №3147, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 , не пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

У відповідності до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути 908,00 грн., судового збору, сплаченого відповідно до квитанції №0.0..1 від 24.06.2021 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 139, 242-246, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, згідно поданої заяви від 11.12.2020.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 16.12.2020 №3147 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській призначити ОСОБА_1 пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 12.09.2020, з врахуванням до її стажу період роботи з 03.01.1982 по 20.02.1991 в колгоспі «Нове життя».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 (дев`ятост вісім) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ;

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, , вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018.

Суддя /підпис/ Скільський І.І.