Справа № 140/1558/22
Суддя: Черняк В. В.
Дата ухвалення: 2022-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 140/1558/22
Провадження № 2-а/161/144/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2022 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Черняка В.В.

за участю секретаря судового засідання Жаловаги І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Луцьку в порядку спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Другий відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), про визнання протиправними дій та відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позову вказує, що 24 квітня 2021 року відносно нього була складена постанова серії ЕАН № 4113132 щодо порушення ним п. 12.4 ПДР, за що передбачена відповідальність ч.1 ст. 122 КУпАП у розмірі 340 грн. Пунктом 6 постанови передбачено, що у разі несплати штрафу протягом 15 днів на підставі ст. 307, ч.2 ст. 308 КУпАП органами ДВС з правопорушника буде стягнута подвійна сума штрафу.

30 квітня 2021 року ОСОБА_1 добровільно у межах встановленого строку сплатив вказаний штраф, що стверджується відповідною квитанцією АТ «Укрпошта».

Водночас, 22 липня 2021 року державним виконавцем Другого відділу ДВС у місті Луцьку ЗМУМЮ (м. Львів) Ковальовим Юрієм Михайловичем винесена постанова про відкриття провадження № 66177924 про стягнення з позивача 680 грн. штрафу на підставі постанови № 4113132 від 24 квітня 2021 року. Того ж дня були прийняті постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 161, 40 грн. та постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 68 грн. 22 липня 2021 року винесена постанова про арешт коштів боржника.

23 листопада 2021 року прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що штраф сплачений напряму стягувачу за квитанцією № від 30 квітня 2021 року.

25 листопада 2021 року у виконавчому провадженні винесена постанова про стягнення витрат виконавчого провадження на користь держави у розмірі 230,40 грн., які згідно звіту про здійснення відрахування відраховано із заробітної плати позивача.

Вказані дії працівників поліції призвели до завдання ОСОБА_1 не лише майнової, а й моральної шкоди.

З огляду на наведене, позивач просить визнати дії відповідача щодо направлення постанови про накладення адміністративного стягнення у розмірі 680 грн. у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАН № 4113132 від 24 квітня 2021 року у примусовому порядку до Другого ВДВС у місті Луцьку протиправними, стягнути на свою користь 230,40 грн. моральної та 1000 грн. матеріальної шкоди, а також понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 28 березня 2022 року справу було прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін).

21 квітня 2022 року на адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог та вказує, що позивач отримав постанову 24 квітня 2021 року (одразу після її проголошення та складення, під підпис). В тексті постанови міститься інформація про наслідки несплати штрафу протягом 15 днів. 29 червня 2021 року відповідальними працівниками УПП у Волинській області ДПП згідно інформаційної підсистеми «Адмінпрактика-штрафи» інформаційного порталу Національної поліції України (далі - ІПНП) було перевірено факт оплати штрафу правопорушником. При оплаті штрафу, якщо вірно зазначені всі відомості в графі призначення платежу, платіж автоматично завантажується в ІПНП, де відображаються відомості про оплату штрафу, а саме: код класифікації доходів бюджету, серія та номер постанови, прізвище, ім`я, по батькові правопорушника на якого була складена постанова. У випадках якщо у форматі призначення платежу допущено помилку, платіж автоматично не обробляється. Дані про оплату працівником відділу перевіряються вручну. Для зручності обробки платежів, які не відповідають формату (*;21081300;ЕАН;4113132;*) розроблені розділи «Пошук по особі» та «Пошук постанов чи протоколів», які перевіряються за серією та номером постанови і за прізвищем правопорушника. Даний алгоритм дій описаний в методичних рекомендаціях щодо порядку формування інформаційної підсистеми «Адмінпрактика-штрафи» інформаційного порталу Національної поліції України. Оскільки відомості про оплату в підсистемі були відсутні, і під час перевірки сплати штрафу ОСОБА_1 в ручному режимі пошук не дав результату, було прийнято рішення про направлення постанови до Другого ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Луцьк) для виконання.

Ознайомившись з квитанцією, долученою позивачем, сторона відповідача приходить до висновку, що позивачем при сплаті штрафу було не вірно зазначені відомості в розділі призначення платежу, а саме: неправильно зазначено серію та номер постанови (-;ЕАН;41131232, замість правильної -; ЕАН;4113132), а також невірно зазначено прізвище правопорушника ( ОСОБА_1 , замість правильного - ОСОБА_1 ). З огляду на вказане, саме по цій причині інформацію про сплачений штраф не знайдена працівниками поліції в ІПНП. Отже, платником ОСОБА_1 , який особисто здійснював оплату штрафу, не було перевірено правильність всіх реквізитів і даних, які повинні міститися в квитанції про оплату штрафу, які внесла, в даному випадку оператор АТ «Укрпошта». Відтак, понесені в подальшому витрати (витрати виконавчого провадження на користь держави в розмірі 230,40 грн.) відбулися через неуважність позивача при оплаті штрафу, вина відповідача у вказаних діях відсутня.

З огляду на вказане, вимоги про визнання дій відповідача протиправними, а також стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь позивача є безпідставними та не підлягають до задоволення. Крім того, представник УПП у Волинській області ДПП зауважує, що витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн. жодним чином не підтвердженні з боку позивача, що підставою для відмови у задоволенні цих вимог у даному випадку.

У відповіді на відзив від 13 травня 2022 року представник позивача зазначає, що у п. 3 розділу IV Методичних рекомендацій щодо порядку формування підсистеми «Адмінпрактика- штрафи» інформаційного порталу Національної поліції України вказано, що поле формат містить два словникових реквізити «відповідає» та не «відповідає» формату призначення платежу. Отже, платіж мав відображатися у системі з реквізитом «не відповідає» формату платежу, проте під час ручного пошуку на нього ніхто не звернув уваги. Система передбачає функцію «Розширеного пошуку», яку необхідно використовувати під час ручного пошуку, який передбачає 15 реквізитів розширеного пошуку, крім того, у всіх цих реквізитах є можливість формувати ще 6 складних критерії пошуку. Працівники відповідача, які здійснювали ручний пошук, здійснювали його лише за двома реквізитами: серією номером постанови і за прізвищем правопорушника, що враховуючи величезні можливості пошуку системи, вказує на небажання з`ясувати фактичні обставини, та неналежне виконання своїх обов`язків. Крім того, сторона позивача акцентує увагу на тому, що обов`язок позивача обмежується лише на здійсненні оплати штрафу (відносини між поштовим оператором та адресатом знаходяться поза межами контролю позивача), важливим в даному випадку є намір дотримання вимог закону та дії щодо добровільної сплати штрафу. Щодо підтвердження витрат на правову допомогу такі витрати підлягають розподілу незалежно від того чи їх фактично сплачено чи тільки має бути сплачено стороною.

В запереченнях на відповідь на відзив від 24 травня 2022 року представник відповідача зазначає, що застосування вкладки «Розширений пошук» передбачає наявність хоч приблизної інформації по сплаті штрафу, діапазон пошуку по даті сплати та іншим реквізитам є об`ємним. Вданому випадку пошук розглядуваної постанови все одно б не відповідав даним, які зазначені та внесені в постанову (серії та номер постанови, прізвище правопорушника), а тому вважалася б такою, що сплачена іншою особою. Виявивши неточності при сплаті штрафу, позивач мав право звернутись до УПП у Волинській області ДПП із повідомленням про оплату штрафу з помилками при зазначенні реквізитів. Щодо ідентифікації особи за РНОКПП, який зазначено вірно, - така ідентифікація можлива за наявності квитанції (оригіналу чи копії) безпосередньо в УПП у Волинській області, оскільки такі реквізити не були відомі працівникам поліції (не вказуються правопорушником при винесенні постанови).

Пояснень третьої особи щодо позову (чи відзиву) на адресу суду не надходило.

Відтак, зважаючи на положення ч. 6 ст. 162 КАС України, суд вважає за можливе вирішувати справу за наявними матеріалами.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та заперечення представника відповідача, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази - не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 24 квітня 2021 року працівниками УПП у Волинській області ДПП була складена постанова серії ЕАН № 4113132 щодо порушення ОСОБА_1 п. 12.4 ПДР, за що передбачена відповідальність ч.1 ст. 122 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у розмірі 340 грн.(а.с. 7-8).

Згідно п.п. 1-4 Розділу VI Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015 року, стягнення штрафу за бажанням особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, здійснюється поліцейським на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру, виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв. У такому разі особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, видається квитанція.

У разі несплати штрафу на місці вчинення адміністративного правопорушення провадження в справі, а потім виконання постанови здійснюються в порядку, передбаченому КУпАП.

Згідно положень ст. 307 КУпАП, штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Штраф, накладений за вчинення адміністративного правопорушення, вноситься порушником в установу банку України, за винятком штрафу, що стягується на місці вчинення правопорушення, якщо інше не встановлено законодавством України.

У разі несплати штрафу на місці вчинення адміністративного правопорушення документ, що підтверджує його сплату, або його копія не пізніше трьох робочих днів після закінчення строку, передбаченого частиною першою цієї статті, надсилається правопорушником до органу (посадовій особі), який виніс постанову про накладення цього штрафу.

Відповідно до ст. 308 КУпАП, у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу; витрати на облік зазначених правопорушень. Розмір витрат на облік правопорушень визначається Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи вбачається, що штраф накладений постановою серії ЕАН № 4113132 від 24 квітня 2021 року був сплачений позивачем у встановленому розмірі 30 квітня 2021 року (в межах встановленого строку) (а.с. 9).

Відповідний платіж здійснено ОСОБА_1 через оператора АТ «Укрпошта».

Згідно даних квитанції платником зазначено « ОСОБА_1 », номер та серія постанови «ЕАН; 41131232», відтак, при сплаті штрафу була допущена помилка в зазначенні реквізитів особи та номеру постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 року виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

22 липня 2021 року державним виконавцем Другого відділу ДВС у місті Луцьку ЗМУМЮ (м. Львів) Ковальовим Юрієм Михайловичем винесена постанова про відкриття провадження № 66177924 про стягнення з позивача подвійного розміру штрафу у сумі 680 грн. згідно ст. 307, ч.2 ст. 308 КУпАП на підставі постанови № 4113132 від 24 квітня 2021 року (а.с.10).

Того ж дня були прийняті постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 161, 40 грн. та постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 68 грн. (а.с.11,12)

27 липня 2021 року винесена постанова про арешт коштів боржника (а.с.15-16).

23 листопада 2021 року прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що штраф сплачений напряму стягувачу за квитанцією № від 30 квітня 2021 року (а.с.13-14).

25 листопада 2021 року у виконавчому провадженні винесена постанова про стягнення витрат виконавчого провадження на користь держави у розмірі 230,40 грн., які згідно звіту про здійснення відрахування відраховано із заробітної плати позивача (а.с.18-19, 20, 22).

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відтак, виконавчий збір стягується за примусове виконання рішення та за своєю природою є санкцією за невиконання зобов`язань боржником.

У розглядуваному випадку ключовим є факт добровільної сплати штрафу позивачем, при чому наявність помилок в реквізитах квитанції не відміняє цього.

Крім того, стороною відповідача не заперечується факт сплати штрафу ОСОБА_1 , а вказується на розбіжності у зазначенні реквізитів квитанції, що в подальшому стали перешкодою для здійснення пошуку доказу сплати в підсистемі «Адмінпрактика-штрафи» інформаційного порталу Національної поліції України в полі за реквізитами «відповідає» формату призначення платежу.

Порядок відповідальності оператора надання послуг поштового зв`язку та користувача таких послуг чинним законодавством України не встановлений. Однак, згідно Порядку пересилання відправлень «Укрпошта Стандарт» відповідальність за правильність зазначених даних при оформленні ним відправлень несе відправник (п. 12.2.6). Вказане не заперечує відповідальність ОСОБА_1 при вчиненні оплати.

Однак, здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету в строк, встановлений Законом, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова (в даному випадку суд вбачає за можливе виходити із позиції аналогії права, тому звертає увагу на позицію Верховного суду України, викладену в постанові від 24 жовтня 2018 року у справі №760/6097/16-а (2а/760/590/16).

Відтак дії, які не містять ознак бездіяльності правопорушника при сплаті узгодженої суми штрафу, не можуть бути підставою для застосування відповідальності за примусове виконання рішення.

В свою чергу, доказів здійснення дій щодо використання можливості пошуку платежу у системі ІПНП з реквізитом «не відповідає» формату платежу, з функцією «Розширеного пошуку», який передбачає 15 реквізитів (з можливістю формування ще шістьох складних критеріїв пошуку) з боку органів поліції не надано. Свідчення про те, що такий пошук не дав би результатів не є тотожним самим діям щодо його здійснення. Вказана бездіяльність відповідача в цій частині призвела до дій з передачі постанови на примусове виконання до органів ДВС.

Притягнення особи до відповідальності за оплаченим стягненням нівелює існування інституту виконання зобов`язання у добровільному порядку.

З огляду на наведене, вимоги позивача про визнання дій відповідача щодо направлення постанови про накладення адміністративного стягнення у розмірі 680 грн. у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАН № 4113132 від 24 квітня 2021 року у примусовому порядку до Другого ВДВС у місті Луцьку протиправними підлягають до задоволення.

Суд звертає увагу на те, що примусове виконання рішення розпочинається з моменту винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження державний виконавець повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору шляхом винесення відповідної постанови.

Прийняття рішення державним виконавцем шляхом винесення постанови про стягнення виконавчого збору не залежить від волі чи дій сторін виконавчого провадження, а є обов`язком виконавця відповідно до вимог імперативної норми матеріального закону.

Приписами ст. 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п. 1-4, 6, 7 і 9 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

За приписами п. 1-6 ч. 5 ст. 27 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також, ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Зважаючи на вказане, стягнення суми виконавчого збору з позивача є неправомірним.

Відтак, з метою ефективного захисту прав, та інтересів позивача, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та повернути останньому суму стягнутого виконавчого збору з Державного бюджету (враховуючи положення ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»).

Щодо стягнення розміру моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Частиною третьою статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

У правовому висновку Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17 вказано, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

З огляду на обставини розглядуваної справи, причинена ОСОБА_1 моральна шкода повинна відшкодовуватись на загальних підставах, визначених ст. 1174 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17.

Як роз`яснено у п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

У відповідності до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача та вини відповідачів в заподіянні моральної шкоди, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди та відмову у їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог (59,37% позову) на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1178,38 грн. (1984,80 грн. (майнова та немайнова вимоги) х 59,37%).

На підставі п. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", зважаючи на внесення судового збору в більшому розмірі, а саме: 2977,20 грн., згідно квитанції (ухвалою Волинського окружного суду від 08 лютого 2022 року справу передано до Луцького міськрайонного суду Волинської області), кошти в сумі 992,40 грн. підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 6000 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року в справі № 757/36628/16ц (провадження № 61-19062св21) вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної робот, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Право на відмову у відшкодуванні витрат належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи (постанови Верховного Суду у справах № 922/676/21 від 14.12.2021, № 905/716/20 від 08.04.2021, № 916/2087/18 від 31.03.2021, № 922/3812/19 від 10.12.2020).

Як вбачається із доданих письмових доказів (договору про надання правової допомоги б/н від 14 грудня 2021 року, акту прийому-передачі послуг від 27 травня 2022 року, детального опису робіт, виконаних адвокатом від 27 травня 2022 року) розмір оплати правової допомоги становить 6000 грн.

Враховуючи приписи ч. 7 ст. 139 КАС України, витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено (дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.).

Керуючись критерієм реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність та предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, факт часткового задоволення позовних вимог суд вважає розмір заявлених витрат на правову допомогу таким, що підлягає до часткового задоволення у розмірі 3000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.6, 8, 9, 72, 73, 77, 90, 242 - 246, 250, 286 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати дії Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції щодо направлення постанови про накладення адміністративного стягнення у розмірі 680 грн. у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАН № 4113132 від 24 квітня 2021 року у примусовому порядку до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) протиправними.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 230 (двісті сорок) гривень 40 копійок матеріальної шкоди.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції судові витрати у розмірі 4178 (чотири тисячі сто сімдесят вісім) гривень 38 копійок.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок сплаченого судового збору згідно квитанції № 21 від 02 лютого 2022 року. Оригінал цієї квитанції залишити в матеріалах адміністративної справи Луцького міськрайонного суду Волинської області № 140/1558/22.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції (Волинська область, місто Луцьк, вулиця Залізнична 15, ідентифікаційний код юридичної особи 40108604).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Другий відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка 27 А).

Повний текст рішення суду складено 02 червня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк