Справа № 160/15238/21
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2022-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 травня 2022 року м. Дніпросправа № 160/15238/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Ліненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року

у адміністративній справі № 160/15238/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України та третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 та визнано протиправним і скасовано рішення Державної міграційної служби України №254-21 від 23.07.2021 року щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яку було подано 02 березня 2021 року, з урахуванням викладених в рішенні суду висновків.

Державною міграційною службою України з рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року оскаржено в апеляційному порядку з підстав його незаконності та необґрунтованості, просить його скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, а саме: положень пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року); пункту 5 статті 4 розділу 2, статті 15 розділу 5 Директиви ЄС «Про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту що надається» від 13.12.2011 року № 2011/95/ЕІІ; статті 4 і статті 8 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року № 2004/83/ЕС; пункту 1 та пункту 13 частини 1 статті 1, частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VІ) та внаслідок порушення судом норм процесуального права, а саме, вимог ст.ст. 7, 9, 72, 73, 75, 76, 77, 90, 242 Кодексу адміністративного судочинства України, і у зв`язку з прийняттям судом рішення у цій справі на підставі неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, та без надання оцінки всім аргументам учасників справи.

Апеляційна скарга відповідача мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, якими врегульовано суспільні відносини у сфері визнання особи біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме, не враховано положення статті 8 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року №2004/83/ЕС, якою визначено мінімальні стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту, а також визначення змісту захисту що надається, а також, суд першої інстанції не застосував і жодним чином не врахував аналогічні положення статті 8 Директиви ЄС «Про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту що надається» від 13.12.2011 року, що в свою чергу призвело суд до безпідставного висновку стосовно поверхневого і не об`єктивного дослідження відповідачем ситуації в країні походження позивача, тобто, без урахування підстав та обставин, з якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов`язує надання статусу особи, що потребує додаткового захисту.

На спростування висновків суду першої інстанції апелянт звертає увагу на те, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області під час проведення процедури попереднього розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.03.2021 року, та, в подальшому в ході проведення процедури розгляду даної заяви ОСОБА_1 від 02.03.2021 року і під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було дотримано вимоги Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме, здійснено збір та всебічний і об`єктивний аналіз актуальної інформації про країну походження заявника ( ОСОБА_1 ), а також детально і об`єктивно було розглянуто та проаналізовано актуальну інформацію про місце його постійного проживання в країні походження - місто Дамаск, Сирійської Арабської Республіки. Вказані обставини підтверджено матеріалами особової справи заявника № 2021 БР 0001, оформленої за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.03.2021 року, та інформацією викладеною у «Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 17 червня 2021 року, який міститься в особовій справі заявника № 2021 БР 0001, і в якому проаналізовано актуальну інформацію про країну походження заявника, з посиланням на відповідні джерела інформації, в її співвідношенні з особистими обставинами заявника.

Окремо, апелянт наголошує, що згідно зібраній та проаналізованій в рамках процедури розгляду заяви ОСОБА_1 інформації про країну походження заявника підтверджено, що активні бойові дії проходили у районі міста Дамаска та на його околицях (в столичному регіоні країни) у період з липня 2012 року по травень 2018 року, а на час звернення ОСОБА_1 з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, розгляду даної заяви компетентними органами влади України і прийняття ДМС рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23 липня 2021 р. № 254-21, та яка залишається актуальною станом на теперішній час, підтверджується, що південно-західна частина Сирійської Арабської Республіки, в тому числі місце постійного проживання Позивача в країні походження, а саме, столиця Сирійської Арабської Республіки - місто Дамаск, підконтрольні легітимній владі Сирійської Арабської Республіки, при цьому, військовий конфлікт в зазначеній частині держави відсутній, як на час винення спірних правовідносин так і на теперішній час. Окрім того, згідно до актуальної інформації про країну походження заявника відомо, що чинна влада Сирійської Арабської Республіки, не зважаючи на складну економічну ситуацію, вживає активних заходів щодо стабілізації та відновлення інфраструктури міста, реалізує проекти направлені на поліпшення якості життя громадян після звільнення населених пунктів від тероризму.

При цьому, апелянт наголошує, що позивач прибув до України у 2017 році з метою воз`єднання з громадянкою України, з якою ним було укладено шлюб. Позивач був документований виданою 15.01.2018 року посвідкою на тимчасове проживання в Україні строком дії до 03.11.2018 року, але 02.09.2018 року позивач розлучився з громадянкою України і після закінчення строку дії тимчасової посвідки до міграційної служби позивач не звертався. До міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся 02.03.2021 року, вказуючи причини звернення те, що наразі в країні попереднього постійного проживання йде війна, у зв`язку з чим має побоювання за своє життя, оскільки у разі повернення до Сирії його буде призвано до лав армії, а у разі відмови його можуть переслідувати антиурядові та терористичні сили. Разом з тим, за наданою ОСОБА_1 , у його заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.03.2021 року інформацією та зі слів ОСОБА_1 , під час співбесід проведених з останнім уповноваженою посадовою особою ГУДМС України в Дніпропетровській області 22.03.2021 року та 08.06.2021 року, в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованих у відповідних протоколах співбесід від 22 березня 2021 року та від 08 червня 2021 року, які містяться в особовій справі заявника № 2021 БР 0001, жодних конкретних фактів його переслідування, як під час свого останнього перебування в країні походження, так і на час розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.03.2021 року і на час прийняття ДМС рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23 липня 2021 р. № 254-21, ОСОБА_1 не зазнавав, та не зазнає про: належність йог очи членів його сім`ї до будь-якої політичної, релігійної, військової або ж громадської організації в Сирійській Арабській Республіці; притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності в країні походження громадянин Сирійської Арабської Республіки; виниклі при виїзді із Сирії проблеми. А згідно до інформації наданої в Листі Відділу міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 08.06.2021 №10/21/04/014/445/1122, який міститься в особовій справі заявника № 2021 ОР 0001, копію якої надано суду першої інстанції разом з відзивом на адміністративний позов у справі № 160/15238/21, за обліками Генерального секретаріату Інтерполу, громадянин Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в міжнародному розшуку не перебуває, а після свого останнього виїзду з країни походження (Сирійської Арабської Республіки) у 2012 році, ОСОБА_1 неодноразово звертався за захистом країни походження з метою отримання паспортних документів громадянина Сирійської Арабської Республіки, що у сукупності підтверджує відсутність у ОСОБА_1 ризику отримання серйозної шкоди у формі серйозної і індивідуальної загрози життю або особистості цивільної особи через повальне насильство в ситуаціях міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів, як того вимагає пункт «в» статті 15 Директиви ЄС 2011/95/ЕІІ від 13.12.2011 року для надання особі додаткового захисту на підставі визначеній даною нормою статті, в разі повернення Позивача до місця постійного проживання в країні походження - міста Дамаска, Сирійської Арабської Республіки..

Апелянт вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні від 12 листопада 2021 року у справі № 160/15238/21 безпідставно і необґрунтовано посилається на «офіційну позицію УВКБ ООН» (не зазначаючи дату ухвалення даної позиції, її номеру або інших реквізитів, та без посилання на електронну адресу, якщо позицію було опубліковано в Інтернеті), яка, однак, не є нормативно-правовим актом та не може слугувати джерелом міжнародного права, або законодавства України, а тому, згідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, «офіційна позиція УВКБ ООН», на яку посилається суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, не може бути застосована судом як джерело права.

Зважаючи на вищевказані факти та особисті обставини заявника ( ОСОБА_1 ), а також враховуючи актуальну інформацію про місце попереднього постійного проживання заявника (позивача) в країні походження (місто Дамаск, Сирійської Арабської Республіки), апелянт наголошує на підтвердженні відсутності у даному випадку причинно-наслідкового зв`язку між можливою загальною небезпекою в умовах відсутності відкритого збройного конфлікту, з одного боку, та індивідуальною загрозою життю, безпеці чи свободі ОСОБА_1 в разі повернення останнього до країни походження, з іншого боку. Тобто, відсутні будь-які обґрунтовані підстави вважати, що вразі повернення до країни походження ОСОБА_1 зазнає ризику отримання серйозної шкоди у формі смертної кари або приведення її у виконання, або ж тортур чи нелюдського, або принизливого поводження чи покарання в країні походження, і відповідно, умови необхідні для надання додаткового захисту на підставі пункту «а» або ж пункту «б» статті 15 Директиви ЄС 2011/95/EU від 12.12.2011 у громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 відсутні.

Як підсумок апелянт зазначає, що у ОСОБА_1 відсутні умови передбачені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», а саме, відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, відсутні умови для надання ОСОБА_1 , статусу особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ознак наведених в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», а саме, відсутні умови коли особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, внаслідок яких, особа не могла б чи не бажала повернутися до країни походження саме внаслідок зазначених побоювань. Відповідно, апелянт вважає, що оскаржуване у цій справі рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23 липня 2021 р. № 254-21 є законним і обґрунтованим, оскільки було прийняте Державною міграційною службою України на підставі та в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні представником відповідача підтримано вимоги апеляційної скарги в повному обсязі з підстав, що наведені по змісту апеляційної скарги, а також додаткового наголошено на не можливості виконати рішення суду першої інстанції у цій справі у зв`язку з виїздом позивача за межі України.

Позивач та його представник належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, але в судове засіданя не прибули, про зміну адреси проживанния позивача суд не повідомляли, також як і не повідомили суд про причину неявки. Оскільки обов`язок суду «повідомити» учасників процесу полягає в тому, щоб інформувати учасника про судове засідання, а не забезпечити його участь, а суд у встановленому процесуальним законом порядку вчинив необхідні дії, спрямовані на повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, судова колегія визнає, що неявка в судове засідання учасників справи - не може слугувати перешкодою для розгляду апеляційної скарги відповідача по суті.

При цьому, судова колегія бере до уваги, що відповідно до частини другої статті 44 КАС учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно із частиною першою статті 45 КАС учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається. Тим більш, що у розумінні КАС позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду. Тому, будучи ініціатором судового розгляду справи, позивач насамперед має активно, не зловживаючи, використовувати власні процесуальні права. При цьому визначальними процесуальними обов`язками позивача є забезпечення представництва власних інтересів при розгляді адміністративної справи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши за наявними в матеріалах справи письмовими доказами повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин і правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апелянта і для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з нижченаведеного

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки, який у 2017 році прибув до України з метою воз`єднання з громадянкою України, і у зв`язку із укладенням шлюбу з громадянкою України, позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні, серія НОМЕР_1 , видану 15.01.2018 року, орган видачі 1201, строком дії до 03.11.2018 року. 02.09.2018 року в Йорданії, позивач розлучився із громадянкою України, а після закінчення строку дії тимчасової посвідки до міграційної служби не звертався. Звернення позивача до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулося 02.03.2021 року, і причиною свого звернення позивач зазначив, що в країні його попереднього постійного проживання йде війна, у зв`язку з чим він має побоювання за своє життя, оскільки у разі повернення до Сирії його буде призвано до лав армії, а у разі відмови його можуть переслідувати антиурядові та терористичні сили.

Судом першої інстанції також зясовано, що в рамках процедури розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.03.2021 року, з ним було проведено анкетування, за результатом якого позивачем заповнювалася анкета особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та було складено протокол співбесіди. А вже за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача міграційною службою 17.06.2021 року складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і рішенням Державної міграційної служби України №254-21 від 23.07.2021 року було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, внаслідок чого позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у цій справі.

Вирішуючи спір по суті у цій справі та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд першої інстанції правильного виходить з того, що порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671-VI), відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті першої якого: біженець - є особою, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Враховуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, і такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Положеннями абз.4 ч.1 ст.6 Закону № 3671-VI чітко визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, у зв`язку з чим особа для того, щоб вважатися біженцем, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, як це прописано у п.45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік), а також повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, як це передбачено пунктами 66 та 195 названого Керівництва. Тобто, усі необхідні факти того, що подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань - дійсно повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), в свою чергу повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Суд першої інстанції правильно у даному випадку звернув увагу на те, що пунктом 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. А відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, а під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені статтею 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, уродженецем м. Дамаск, Сирія, за своєю національністю сирієць, за віросповіданням мусульманин-суніт, та є військовозобов`язаним і тому через побоювання бути призваним до армії в умовах внутрішнього збройного конфлікту і складної політичної ситуації, що склалася в його країні, та відповідно, стати жертвою переслідувань після повернення до Сирійської Арабської Республіки, позивач звернувся за захистом шляхом отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Дійсно, відповідно до ч.2 ст.13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захист" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, та повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання особи стати жертвою переслідувань є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні, а доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими є ситуація у країні походження, тобто об`єктивне положення у країні та історієя, яка відбулася особисто із заявником. При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто, ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Тобто, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, і оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Вирішуючи спір у цій справі суд першої інстанції грунтовно звернув увагу на те, що станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. При цьому, суд першої інстанції правильного наголосив, що у своїх рекомендаціях УВКБ ООН зазначив, що потрібні великодушні підходи до захисту, що відображаються у незастосуванні санкцій до тих, хто прибуває без документів, що посвідчують особу (або іншим неправомірним шляхом), та у високому проценті позитивних рішень по клопотаннях про надання статусу біженця, поряд із забезпеченням супутніх правв тих випадках, і коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у т.ч. тих, що розроблені в обов`язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.

За вказаних обставин, суд першої інстанціх дійшов обгрунтованого висновку, що у даному спірному випадку існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні, а відповідачем в свою чергу не надано належної правової оцінки про ситуацію, яка склалася після виїзду позивача у зв`язку з розгортанням збройного конфлікту в країні його походження.

Твердження відповідача про відсутність у ОСОБА_1 як суб`єктивної, так і об`єктивної сторін побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань (конвенційні ознаки), судова колегія визнає у даному спірному випадку недоречними, оскільки в Сирії до теперішнього часу триває збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і відповідно, ситуація в цій країні є вкрай небезпечною та складною, що є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, тож ситуація там є напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тож ці обставини доказуванню у цій справі не потребують.

Судова колегія в повному обсязі погоджується з висновками суду першої інстанції у цій справі, та вважає, що суд першої інстанції надав розгорнуту мотивацію такого рішення, що базується на ретельному аналізі матеріалів справи та обставин, в тому числі, і політичного характеру, виходячи з цього, колегія суддів також вважає, що відповідач формально поставився до перевірки свідчень позивача, матеріалів особової справи та наявної інформації по країну походження, що призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, апеляційна інстанція дійшла висновків про наявність у даному випадку загальновідомих офіційних обставин, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт. В силу обставин, що змінилися позивач має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку, що є умовами для надання додаткового захисту у відповідності до вимог п.п.4,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На підтвердження своїх висновків, суд апеляційної інстанції наголошує на існуванні ряду міжнародно-правових документів, що стосуються проблеми біженців та війсково-політичної ситуації в Сірії, а саме на: - пункт 171 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців визначено, що якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування; - офіційну позицію Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй державам-членам ООН рекомендовано у зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і дотепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення.

Також колегія суддів враховує, що конфлікт в Сирії триває вже восьмий рік і гуманітарна ситуація, як і раніше швидко погіршується, і конфліктом порушена вся територія Сирії. Загальна кількість осіб, які потребують гуманітарної допомоги в Сирії зростає, тому ще 12 березня 2015 року у Женеві Верховний комісар ООН у справах біженців ще раз наголосив, що необхідно зробити набагато більше для того аби звільнити сирійців від їхніх жахливих страждань: «Після років, прожитих у вигнанні, сирійські біженці давно витратили свої заощадження і все більша кількість вдається до жебракування, проституції чи дитячої праці, аби вижити. Родини, що належали до середнього класу зараз ледве виживають на вулицях». Більш того, із втручанням Росії у конфлікт у Сирії з 2015 року, суттєво збільшується кількість воєнних злочинів таких як: вбивства цивільного населення, нападів на медичні заклади та медпрацівників, і т.д., тобто, все те, що ми бачимо зараз в Україні, і зокрема, через те, що світ належним чином не відреагував на події у Сирії внаслідок переходу у відкриту інтервенцію збройних сил Росії в Сирію.

Підсумовуючи вищенаведені обставини, які повністю спростовують посилання апелянта на відсутність обґрунтованих побоювань у позивача реальної загрози його життю та свободі у разі повернення до країни громадянської належності, тому колегія суддів погоджуючись з висновками суду першої інстанції стосовно аналізу ситуації, яка склалася в Сирії в результаті озброєного конфлікту, свідчить про реальну загрозу життю та свободі позивача, у разі повернення його до цієї країни, а відповідно, рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованним, і скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України- залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Т.І. Ясенова

суддя Д.В. Чепурнов