Справа № 380/3591/22
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/3591/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просить :

визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-5616-54 від 17.11.2021.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що він з 21.07.2008 по 29.10.2019 був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Поряд з цим, в період з 24.07.2017 по даний час ОСОБА_1 працює на посаді водія транспортних засобів у ФО-П ОСОБА_2 , відповідно роботодавець нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачував як страхувальник єдиний соціальний внесок. У зв`язку з цим, позивач вважає безпідставною та незаконною податкову вимогу від 17.11.2021 року про сплату заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 18 810,30 грн, оскільки підприємницькою діяльністю він не займався, доходу не отримував. Просить позов задовольнити.

Ухвалою від 07.04.2022 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову (а. с. 58-63). Відзив обґрунтований тим, що позивач перебуває на обліку в ГУ ДПС у Львівській області як платник податків з 22.07.2008 стан платника 11-припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті). 29.10.2019 за №2001965 внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 (за принципом мовчазної згоди, підстава власне рішення фізичної особи-підприємця). 09.02.2018 ФО-П ОСОБА_1 подано звітну податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017, однак останнім не подано декларації про майновий стан і доходи за період перебування на обліку за 2018, 2019, а також податкові звіти з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 29.10.2019. Згідно облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів станом на 20.07.2021 заборгованість ОСОБА_1 становила 18 810,30 грн. Заборгованість виникла за рахунок несплати єдиного внеску за 2017 в сумі 8448 грн; за 2018 в сумі 9828,72 грн; за 2019 в сумі 1 380,72 грн. На дату формування податкової вимоги №Ф-5616-54 від 17.11.2021 платник податків ОСОБА_1 знаходився на загальній системі оподаткування, не перебував в стані припинення чи ліквідації. Оскільки на ОСОБА_1 , як на суб`єкта підприємницької діяльності, Законом №2464-VI покладено обов`язок сплачувати єдиний внесок у розмірі не нижче мінімального, і ним не забезпечено сплату мінімальної суми єдиного внеску у встановлені строки, то ГУ ДПС правомірно обчислено та, на підставі даних інформаційної системи податкового органу, сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 17.11.2021 №Ф-5616-54, а тому просив у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до ідентифікаційних даних про платника ОСОБА_1 з 21.07.2008 по 29.10.2019 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань:

-21.07.2018 №0001965 державна реєстрація фізичної особи-підприємця;

-18.12.2012 №0001965 державна реєстрація змін до відомостей про ФО-П зміни видів економічної діяльності;

-29.10.2019 №0001965 внесено запис рішення ФО-П про припинення підприємницької діяльності;

-29.10.2019 № НОМЕР_1 державна реєстрація припинення ФО-П підприємницької діяльності за її рішенням. Підстава : власне рішення.

Згідно облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів станом на 29.10.2021 заборгованість ОСОБА_1 становила 18 810,30 грн. Заборгованість виникла за рахунок несплати єдиного внеску за 2018 в сумі 7365,49 грн; за 2019 в сумі 10719,72 грн, пеня та штрафні санкції в розмірі 725,09 грн.

За інформацією ГУ ДПС у Львівській області платник податків ОСОБА_1 має стан 11 - припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті).

З інтегрованої картки платника вбачається нарахування позивачу сум єдиного внеску:

19.04.2018: нарахування єдиного внеску в сумі 2451,13 грн;

19.07.2018: нарахування єдиного внеску в сумі 2457,18 грн;

19.10.2018: нарахування єдиного внеску в сумі 2457,18 грн;

21.01.2019: нарахування єдиного внеску в сумі 2457,18 грн;

19.04.2019: нарахування єдиного внеску в сумі 2754,18 грн;

19.07.2019: нарахування єдиного внеску в сумі 2754,18 грн;

21.10.2019: нарахування єдиного внеску в сумі 2754,18 грн;

29.10.2021: донараховано штрафні санкції та пеню за рішенням № 19536/13-01-24-12/ НОМЕР_2 від 17.08.2021 в сумі 725,09 грн.

За період 2018- 2019 ОСОБА_1 звіти до контролюючого органу не подавались, що підтверджується відповідачем.

ГУ ДПС у Львівській області сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 17.11.2021 № Ф-5616-54 на суму боргу станом на 31.10.2021 у розмірі 18 810,30 грн.

Також судом встановлено, що в періоди з липня 2017 по теперішній час, з позивач є найманим працівником, отримує дохід, та ЄСВ за нього сплачує роботодавець, що підтверджується роздруківкою відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків та відомостями з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, сформованими органами ПФУ.

Таким чином, фактичною підставою для виникнення спірної заборгованості є автоматичне нарахування позивачу ЄСВ, як фізичній особі - підприємцю та неврахування податковим органом сплати єдиного внеску за позивача, здійсненого його роботодавцем.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування 08 липня 2020 №2464- VI (далі Закон №2464- VI), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону № 2464-VI).

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону № Закону № 2464-VI визначено, що застрахована особа фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Згідно з абз. 1 пункт 1 та пункту 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є: роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в т.ч. адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

При цьому, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ є платниками єдиного внеску.

Таким чином, позивач одночасно є як страхувальником, так і застрахованою особою.

Згідно з пунктом другим частини другої статті 6 цього Закону, платник єдиного внеску зобов`язаний вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини четвертої статті 8 Закону № 2464-VI, порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Частиною другою 2 стаття 7 Закону № 2464-VI визначено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

При цьому згідно абз. 1, 2 пункту першого частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у п. 1 (крім абз. 7), ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів Державною податковою службою України та її територіальними органами встановлена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (надалі - Інструкція № 449).

Згідно п.п. 4 п. 2 Розділу IV Інструкції № 449, яким визначено особливості нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску обчислення сум єдиного внеску платниками, зазначеними в п. 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 ч. 1 ст. 4 Закону, передбачено, що обчислення сум єдиного внеску зазначеною категорією платників здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій (річної звітності) та результатів перевірок діяльності таких осіб, що призвела до збільшення або зменшення розміру доходу, який підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб. При цьому враховуються місяці, протягом яких така особа отримувала дохід (прибуток).

Аналіз наведених приписів Закону № 2464-VI та Інструкції № 449 свідчить, що при обчисленні єдиного внеску враховуються показники річної податкової декларації про майновий стан і доходи, а саме отриманого доходу, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до абз. 1 3 частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з податковим органом за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Абзацом 5 частини 8 статті 9 Закону визначено, що періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до податкового органу (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Суд відмічає, що з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України від 11 травня 2021 року (форма ОК-5) підтверджується як факт нарахування, так і факт сплати ФО-П ОСОБА_2 єдиного внеску за позивача за період з 01.01.2018 року по 31.12.2021 року у розмірі, що перевищує мінімальний.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI визначено, що недоїмка сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.

Оскільки матеріалами справи підтверджено сплату сум єдиного внеску, нарахованого на доходи ОСОБА_1 , недоїмка з урахуванням встановлених у спірних правовідносинах обставин, відсутня.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності відповідачем не надано.

При цьому суд зауважує, що у разі одночасної реєстрації фізичною особою -підприємцем та перебування найманим працівником, покладення на таку особу сплачувати, перерахований роботодавцем єдиний внесок, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Слід відмітити, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи - в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для правового висновку про те, що платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи - підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності фізичної особи - підприємця, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З урахуванням встановлених обставин та зазначених нормативно-правових положень можна дійти висновку, що особа, яка провадить підприємницьку діяльність, зокрема, фізична особа - підприємець зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах №440/2149/19 від 04 грудня 2019 року та №142/252/19 від 07 липня 2021 року. №320/2655/20 від 22 липня 2021 року.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи Серков проти України (заява №39766/05), Щокін проти України (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Згідно п.30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у позивача відсутній обов`язок щодо сплати єдиного внеску як особи, яка не здійснювала підприємницьку діяльність під час нарахування та сплати єдиного внеску роботодавцем позивача в розмірі не менше мінімального, відповідно позовна вимога визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5616-54 від 17.11.2021 року на суму 18810,30 грн. єдиного внеску є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ГУ ДПС у Львівській області безпідставно здійснено нарахування позивачу єдиного внеску, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5616-54 від 17.11.2021 року є протиправною та підлягає скасуванню.

За приписами ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 262, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд

вирішив:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5616-54 від 17.11.2021.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (ЄДРПОУ ВП 43968090) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гулкевич І.З.