Справа № 420/5040/21
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2022-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
в порядку ч.3 ст.34 КАС України
судді П`ятого апеляційного адміністративного суду
Кравця О.О. у справі № 420/5040/21
30 травня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/5040/21
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу Одеського апеляційного суду було задоволено, скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року та ухвалено у справі нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Проте, з аналізу викладених у постанові правових норм та правової позиції Конституційного Суду вбачається, що позивач набув право на отримання вихідної допомоги у зв`язку з відставкою, проте не реалізував його у зв`язку з прийняттям Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" №1166-VII, підпунктом 1 пункту 28 розділу ІІ якого виключена ст.136 ("Вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою") Закону №2453.
Вважаю, що оскільки встановлено порушення прав позивача щодо неотримання ним вихідної допомоги при звільненні , у зв`язку з прийняттям нормативного акту, що визнаний неконституційним, то для ефективного захисту порушених прав позивача є необхідним відповідно до вимог ст.7 КАС України застосувати ч.3 ст.152 Конституції України, як норму прямої дії (ч.3 ст.8 Конституції).
Так, неотримані суми суддівської вихідної допомоги при звільненні є матеріальною шкодою та позивач вправі вимагати відшкодування цієї шкоди, тобто неотримана сума суддівської вихідної допомоги при звільненні, в період дії закону який визнано неконституційним, є матеріальною шкодою для позивача у вигляді недоотриманих доходів, які повинні бути відшкодовані державою.
При цьому, вважаю доцільним зазначити, що спір щодо відшкодування шкоди, завданої прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої суддівської винагороди, стосується проходження публічної служби, а тому відповідно до п.2 ч.1 ст.19 КАС України належить до юрисдикції адміністративних судів.
Проте, судом 1-ї інстанції необґрунтовано відмовлено позивачу в частині позовних вимог щодо збитків у вигляді інфляційних втрат та моральної шкоди, з урахуванням наступного.
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 року по справі №802/1349/17-а.
Тобто, такими підставами є і невиплата своєчасно вихідної допомоги.
За приписами ст.625 ЦК України інфляційні втрати розраховуються за формулою:
[Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період
[Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]
Згідно з інформацією Державної служби статистики України, станом з 08.09.2016 року по 30.05.2022 року, сукупний індекс інфляції складає 174.37%.
Таким чином, з урахуванням зазначеної формули, збитки позивача від інфляції за вказаний період складають 213 516.27 грн.
Стосовно вимог позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, варто зазначити, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання . Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, яка, в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховується судом.
Але, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
З матеріалів справи вбачається, що позивач вимагає відшкодування шкоди завданої прийняттям неконституційного правового акту.
Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує з невиплатою своєчасно вихідної допомоги, він почував себе ошуканим та безпідставно дискримінованим відносно колег, які отримали вказану винагороду. Це завдало йому моральні та фізичні страждання.
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року по справі №750/6330/17.
Що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі №823/868/18.
Таким чином, вважаю, що апеляційні скарги Одеського апеляційного суду та ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення збитків у вигляді інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково;стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді збитків інфляційних втрат у розмірі 213 516.27 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року змінити та викласти другий абзац резолютивної частини судового рішення у наступній редакції : « Стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у вигляді невиплаченої своєчасно вихідної допомоги у розмірі 287 100 грн , заподіяної прийняттям неконституційного правового акту».
Суддя О.О. Кравець