Справа № 420/27593/21
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Одеської міської ради (пл. Думська, 1, м. Одеса, 65026, ), Юридичного департаменту Одеської міської ради (пл. Думська, 1, м. Одеса, 65026, ) про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Юридичного департаменту Одеської міської ради, в якому позивач просить суд:

визнати протиправними дії юридичного департаменту Одеської міської ради щодо відмови в наданні інформації за запитом про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 № 65/07/01 від 22 вересня 2021 року;

визнати протиправною бездіяльність Одеської міської ради щодо ненадання відповіді на запит про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 № 65/07/01 від 22 вересня 2021 року;

зобов`язати Одеську міську раду та Юридичний департамент Одеської міської ради надати повну інформацію, що запитувалась згідно запиту про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 № 65/07/01 від 22 вересня 2021 року;

стягнути з Одеської міської ради (Код ), Юридичного департаменту Одеської міської ради () на користь ОСОБА_1 (код РНОКПП: НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати, а саме витрати пов`язані з наданням правової допомоги.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до Одеської міської ради 22 вересня 2021 року iз запитом про доступ до публічної інформації № 65/07/01 шляхом направлення запиту на офіційну електрону пошту, в якому просив надати належним чином завірену копію позовної заяви з додатками Одеської міської ради до LIMITED PARTNER MISTER DRAKE PC (Партнерство з обмеженою відповідальністю «МІСТЕР ДРЕЙК ПІ СІ») по справі № 916/1771/21 від 29 червня 2021 року».

Попри те, що ОСОБА_1 запит 65/07/01 вiд 22 вересня 2021 року був надісланий до Одеської міської ради, відповідь на запит Відповідач 1 не надав, а 04 жовтня 2021 року від Юридичного департаменту Одеської міської ради надійшов лист №2518 вiд 28.09.2021 року, у якому було відмовлено у задоволенні запиту ОСОБА_1 № 65/07/01 вiд 22 вересня 2021 року. Відмова у задоволенні запиту обґрунтована тим, що положення Закону «Про доступ до публічної інформації» не поширюються на доступ до інформації або процесуальних документів, одержаних у ході судового провадження, адже порядок ix отримання встановлений процесуальним законом.

Представник позивача вважає, що ненадання Одеською міською радою відповіді на запит ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації 65/07/01 від 22 вересня 2021 року є порушенням Закону України «Про доступ до публічної інформації». А також вважає протиправною відмову Юридичного департаменту Одеської міської ради у задоволенні запиту, оскільки позивач у запиті № 65/07/01 про доступ до публічної інформації від 22 вересня 2021 року звертався не до суду в рамках ст. 9 Господарсько процесуального кодексу України, а безпосередньо до Одеської міської ради як розпорядника інформації в рамках ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Крім того, позовні вимоги обґрунтовані тим, що запитуваний ОСОБА_1 документ стосується інформації, що має суспільний інтерес, а саме, завдання збитків територіальній громаді м. Одеса в наслідок аварійної морської події, яка хвилює осіб, що проживають на території м. Одеса, і є важливою для актуальної суспільної дискусії. Тобто даний документ містить в собі інформацію, яка є публічною.

Вважаючи ненадання Одеською міською радою відповіді на запит про доступ до публічної інформації, а також відмову Юридичного департаменту Одеської міської ради у задоволенні даного запиту протиправними та такими, що порушують права позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.

У позовній заяві представник позивача зазначив, що загальна сума витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, складає 8100,00 грн. та просив суд стягнути з відповідачів зазначену суму судових витрат.

Ухвалою судді від 04.01.2022 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

25.01.2022 року до суду надійшов відзив на адміністративний позов від відповідачів за підписом уповноваженої особи - Вінюкова В.М., відповідно до якого відповідачі не погоджуються з вимогами позивача з наступних підстав.

Так, 22.09.2021 року о 17:10 ОСОБА_1 звернувся до Одеської міської ради, але на офіційну електронну адресу Юридичного департаменту Одеської міської ради: , iз електронним запитом на отримання публічної інформації за № 65/07/01 (вх. Вiд 23.09.2021 року № 3ПІ-938), у якому просив «надати належним чином завірену копію позовної заяви з додатками Одеської міської ради до LIMITED PARTNER MISTER DRAKE PC (ПАРТНЕРСТВО 3 ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МІСТЕР ДРЕЙК ПІ СІ») по справі № 916/1771/21 від 29 червня 2021 року.

Представник відповідачів звертає увагу, що Одеська міська рада та Юридичний департамент Одеської міської ради є органами місцевого самоврядування у м. Одесі. Відповідно до п. 2.1 Положення про юридичний департамент Одеської міської ради Департамент забезпечує дотримання у роботі міської ради, міського голови, виконавчого комітету міської ради принципів законності, захисту прав та інтересів місцевого самоврядування, а також забезпечує дотримання та правильне застосування міською радою, міським головою, виконавчим комітетом міської ради, іншими виконавчими органами міської ради законодавства України щодо виконання ними своїх повноважень. Таким чином, захист інтересів та самопредставництво Одеської міської ради у судовій справі № 916/1771/21 забезпечується безпосередньо Юридичним департаментом Одеської міської ради, на який міською радою покладені ці повноваження у встановленому законом порядку. Тобто, саме Юридичний департамент Одеської міської ради є одним з володiльцем запитуваної інформації, що фактично не заперечується у позові.

Отже, як зазначають відповідачі, Юридичний департамент Одеської міської ради, діючи від імені Одеської міської ради, за дорученням Одеського міського голови правомірно надав відповідь на запит щодо інформації, яка перебуває у його володінні. При цьому, приписами Закону України «Про доступ до публічної інформації» не передбачено розгляду запитів на інформації безпосередньо на пленарних засіданнях ради, адже їх розгляд здійснюється уповноваженими радою виконавчими органами та посадовими особами відповідно. За таких обставин в Одеської міської ради вочевидь відсутня протиправна бездіяльність щодо ненадання відповіді за запит, а тому відповідна позовна вимога задоволенню не підлягає.

В обґрунтування правомірності відмови у задоволенні запиту представник відповідачів, посилаючись на положення Закону України «Про доступ до публічної інформації», зазначає, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом; право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 4.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 року № 10 «Про практику застосування законодавства про доступ до публічної інформації» щодо питання співвідношення норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» та інших законів, зокрема, процесуальних, роз`яснено, що процесуальні що закони (Господарський процесуальний кодекс України, Кодекс адміністративного судочинства України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, Кримінальний процесуальний кодекс України, Цивільний процесуальний кодекс України) регламентують спеціальний порядок доступу (ознайомлення) учасників відповідних процесів до інформації, створеної (одержаної) у ході (досудового) судового провадження.

Відповідач підкреслює, що примірники позовної заяви, виготовлені на виконання вимог ГПК України, для подання її до суду, що знаходяться в учасників справи, належать до інформації, створеної (одержаної) у ході судового провадження, і мають такий самий правовий статус, як і примірник позовної заяви, що знаходиться в матеріалах судової справи. Однак, позивач не є учасником справи № 916/1771/21, що розглядається Господарським судом Одеської області, що виключає обов`язок з надання йому копій позовної заяви з додатками у справі № 916/1771/21 згідно з приписами процесуального закону.

Відтак, як зазначає представник відповідачів, положення Закону України «Про доступ до публічної інформації» не поширюються на доступ до інформації або процесуальних документів, одержаних у ході судового провадження, адже порядок їх отримання встановлений процесуальним законом, надання запитуваного процесуального документа не відповідатиме вищенаведеним приписам законодавства, а тому запит ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

З цих же підстав відповідачі вважають необґрунтованими посилання у позові на те, що за відсутності обмежень доступу до публічної інформації, передбачених ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відмова у задоволенні запиту є безпідставною. При цьому, відхиляють посилання позивача на постанову Верховного Суду від 06.08.2020 року у справі № 440/3005/19, адже правовідносини у ній не є подібними або хоча б аналогічними правовідносинам у цій справі. У відзиві на позов зазначається, що у разі, якщо б законодавець передбачив можливість доступу до процесуальних документів будь-якої особи згідно із Законом України «Про доступ до публічної інформації», то цим би нівелювалися встановлені процесуальним законом обмеження на ознайомлення з такою інформацією (незалежно від місця її зберігання), що свідчило би про правову невизначеність у цьому питанні, що є неприпустимим.

Крім того, позивачі також звертають увагу, що сам ОСОБА_1 навіть не є членом територіальної громади міста Одеси, адже проживає за адресою: АДРЕСА_2 , тобто є членом Подільської територіальної громади. Таким чином, порушене позивачем питання можливого суспільного інтересу мешканців міста Одеси не може його стосуватися, а він не може виступати від імені територіальної громади міста Одеси. Більш того, ОСОБА_1 взагалі не обґрунтовував свій запит тим, що він подається з приводу інформації, що може становити суспільний інтерес.

З огляду на зазначене, відповідачі просять відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.

14.02.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача не погоджується з аргументами, викладеними у відзиві.

Представник позивача зазначає, що причиною того, що запит був надісланий на електронну адресу Юридичного департаменту Одеської міської ради: було те, що ні у відомостях про Одеську міську раду в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ні на офіційному сайті міста Одеса (https://omr.gov.ua/ ) не вказано, яка електронна пошта є офіційною поштою Одеської міської ради. Тому для подачі запиту була обрана пошта одного з департаментів. Крім того, у своєму відзивi вiд 20.01.2022 відповідачами вказано як електронну адресу Одеської міської ради . З цього випливає, що дану адресу можна вважати офіційною електронною адресою відповідача 1.

Позивач вважає необґрунтованими також доводи про те, що Одеська міська рада уповноважена розглядати тільки питання, віднесені до її виключної компетенції законодавством, зазначивши, що міська рада може розмежувати між управліннями, відділами та департаментами виконавчого комітету тільки тi повноваження, які покладаються виключно на виконавчий комітет Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», шляхом прийняття відповідного рішення. Крім того, на думку позивача, відповідач 1 відповідно до положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» був зобов`язаний надати відповідь на запит про доступ до публічної інформації, а у разі відсутності такої інформації був зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. При цьому, доручення Одеського міського голови Труханова Г.Л. від 23.09.2021 року № 3ПІ-938, що додано до відзиву від 25.01.2022 р., підтверджує здійснення процедури переправлення запиту, але повідомлення про здійснення відповідної процедури позивач не отримував.

Щодо того, що позовна заява не може вважатися публічною інформацією, представник позивача зазначив, що так як позовна заява складається та подається до суду ще до моменту відкриття провадження у справі чи надання справі унікального номеру, то її не слід відносити до інформації, створеної (одержаної) у ході (досудового) судового провадження.

Також, у відповіді на відзив представник позивача наголосив, що не приналежність ОСОБА_1 до Одеської міської територіальної громади, а також те, що в запиті ОСОБА_3 № 65/07/01 про доступ до публічної інформації від 22 вересня 2021 року не було вказано причину його подання, а саме суспільний інтерес запитуваної інформації, не є фактором, що впливає на зміст та суть запиту, а також повністю узгоджується із правами наданими запитувачам інформації нормою ч. 2 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

21.02.2022 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від відповідачів, які за змістом повторюють доводи, викладені у відзиві на адміністративний позов, а також доповнено наступним.

Так, представник відповідачів зазначає, що офіційна електронна адреса Одеської міської ради: y дійсності зазначена на офіційному вебсайті Одеської міської ради за посиланням https://www.omr.gov.ua/ru/city/council/.

На думку відповідачів є безпідставними доводи Відповіді про те, що «...міська рада може розмежовувати між управліннями, відділами то департаментами виконавчого комітету тільки ті повноваження, які покладаються виключно на виконавчий комітет Законом України «Про місцеве самоврядування в України», шляхом прийняття відповідного рішення», адже відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи є такими самими виконавчими органами міської ради як і виконавчий комітет Одеської міської ради, а не входять до складу виконавчого комітету Одеської міської ради, адже це не передбачено законом.

У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідачів відхиляє доводи Відповіді щодо порушення Одеською міською радою приписів ч. 3 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», адже порядок доступу до процесуальних документів, одержаних у ході судового провадження, не регулюється приписами вищевказаного Закону, адже він встановлений процесуальним законом. При цьому, ані позивач, ані відповідачі не заперечують того, що документи, копії яких запитані позивачем, знаходяться у Юридичного департаменту Одеської міської ради. Отже, запит позивача міг бути і, відповідно, був розглянутий по суті та у встановлений законом строк уповноваженим виконавчим органом міської ради, та в будь-якому випадку не було жодних підстав направляти його на розгляд до іншого суб`єкта за належністю, що повністю спростовує доводи позову з цього питання. Крім того, у даній справі позивачем не заявлено вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Одеської міської ради з неповідомлення позивача про те, що його запит розглядатиметься Юридичним департаментом Одеської міської ради, та такий спосіб захисту права на публічну інформацію взагалі не передбачений Законом України «Про доступ до публічної інформації», у той час як відповідь на запит надана своєчасно і цього позивач не заперечує.

Представник відповідачів звертає увагу, що доводи представника позивача щодо того, що запит про доступ до публічної інформації було направлено до Одеської міської ради в рамках Закону України «Про доступ до публічної інформації», а не до суду в рамках Господарсько процесуального кодексу України, не є належним обґрунтуванням обов`язку надавати відповідачів надати запитуваний документ, адже наявність чи відсутність у запиті посилання на ті чи інші нормативно-правові акти не може слугувати підставою для задоволення чи відмови у задоволенні такого запиту, так як вирішальним у цьому питанні є сутність та зміст запитуваного документу.

Таким чином, на підставі викладеного, представник відповідачів підтримує позицію, заявлену у відзиві, та просить відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

18.02.2022 року до суду від представника відповідачів надійшли заперечення проти стягнення витрат на правову допомогу.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

22.09.2022 року ОСОБА_4 звернувся до Одеської міської ради iз запитом про доступ до публічної інформації № 65/07/01 шляхом направлення запиту на електрону адресу - , в якому просив надати належним чином завірену копію позовної заяви з додатками Одеської міської ради до LIMITED PARTNER MISTER DRAKE PC (Партнерство з обмеженою відповідальністю «МІСТЕР ДРЕЙК ПІ СІ») по справі № 916/1771/21 від 29 червня 2021 року».

04 жовтня 2021 року від Юридичного департаменту Одеської міської ради надійшов лист №2518 вiд 28.09.2021 року, у якому було відмовлено у задоволенні запиту ОСОБА_1 № 65/07/01 вiд 22 вересня 2021 року. Відмова у задоволенні запиту обґрунтована тим, що положення Закону «Про доступ до публічної інформації» не поширюються на доступ до інформації або процесуальних документів, одержаних у ході судового провадження, адже порядок ix отримання встановлений процесуальним законом.

Вважаючи, що ненадання Одеською міською радою відповіді на запит ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації 65/07/01 від 22 вересня 2021 року є порушенням Закону України «Про доступ до публічної інформації», а також відмову Юридичного департаменту Одеської міської ради у задоволенні запиту протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19, 40 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України Про доступ до публічної інформації від 13 січня 2011 року №2939-VІ.

Згідно ст. 1 Закону України Про доступ до публічної інформації публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України від 02.10.1992 року №2657-ХІІ Про інформацію основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України Про інформацію основними напрямами державної інформаційної політики є: забезпечення доступу кожного до інформації.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України Про доступ до публічної інформації право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Згідно зі статтею 5 Закону України Про доступ до публічної інформації доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. (ч.ч. 1, 2, 3 ст.19 Закону України Про доступ до публічної інформації»).

Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2)загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України Про доступ до публічної інформації суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 13 Закону України Про доступ до публічної інформації розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України Про доступ до публічної інформації усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Як передбачено ч. 1 ст. 14 цього Закону розпорядники інформації зобов`язані: 1)оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч.3 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищнi, мiські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у пopядкy i межах, визначених цим та іншими законами.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними органам виконавчої влади.

Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) повноваження, крім інших, звернення до суду про визнання незаконними актів органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальної громади, а також повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до пп.1 п. «б» ч.1 ст.38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження забезпечення вимог законодавства щодо розгляду звернень громадян, здійснення контролю за станом цієї роботи на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форм власності.

Згідно з п. 1.1 Положення про юридичний департамент Одеської міської ради (нова редакція), затвердженого рішенням Одеської міської ради від 03.02.2016 року № 248-VII, Юридичний департамент Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради.

Відповідно до п. 2.1 Положення Департамент забезпечує дотримання у роботі міської ради, міського голови, виконавчого комітету міської ради принципів законності, захисту прав та інтересів місцевого самоврядування, а також забезпечує дотримання та правильне застосування міською радою, міським головою, виконавчим комітетом міської ради, іншими виконавчими органами міської ради законодавства України щодо виконання ними своїх повноважень.

Згідно з п. 2.2 Положення на Департамент покладаються наступні основні функції, серед іншого: правове забезпечення діяльності міської ради, міського голови, виконавчого комітету міської ради (пп. 2.2.1); захист прав та представництво інтересів територіальної громади міста Одеси в особі міської ради, міського голови, виконавчого комітету міської ради в судах (пп. 2.2.2).

Відповідно до пп. 11 п. 2.3 Положення для виконання функцій, визначених п. 2.2. цього Положення, Департамент, зокрема, готує позови від імені міської ради, виконавчого комітету та міського голови до судів та інші процесуальні документи у відповідних судових справах (клопотання, апеляційні та касаційні скарги тощо).

Таким чином, захист інтересів та самопредставництво Одеської міської у судовій справі № 916/1771/21, позовну заяву з додатками по якій позивач запросив у запиті на публічну інформацію, забезпечується безпосередньо Юридичним департаментом Одеської міської ради, на який міською радою покладені ці повноваження у встановленому законом порядку.

Тобто, саме Юридичний департамент Одеської міської ради є одним з розпорядників запитуваної інформації, що фактично не заперечується у позові.

Судом встановлено, що позивачем було направлено належно оформлений запит від 22.09.2021 року №65/07/01 на електронну адресу - . Зазначена адреса є офіційною електронною адресою Юридичного департаменту Одеської міської ради. Відповідно відомостей вебсайту Одеської міської ради за посиланням https://omr.gov.ua/ua/city/council/ офіційна електронна адреса відповідача 1: . Позивач у відповіді на відзив підтвердив, що звертався з запитом на електронну адресу не Одеської міської ради, а одного із департаментів. При цьому, як зазначено вище, офіційна електронна адреса саме Одеської міської ради є у загальному доступі на вебсайті органу місцевого самоврядування.

Вказуючи у позові про те, що ненадання міською радою відповіді на запит ОСОБА_1 є порушенням Закону України «Про доступ до публічної інформації», позивач у той же час визнає, що відповідь на запит від органу місцевого самоврядування отримав. Крім того, позовні вимоги з приводу оскарження відмови у наданні такої інформації та необхідності її надання заявлені позивачем саме до Юридичного департаменту Одеської міської ради.

Оскільки суд встановив, що уповноваженим органом Юридичним департаментом Одеської міської ради було підготовлено та направлено лист-відповідь вiд 28.09.2021 року на запит ОСОБА_1 від 22.09.2021 року, тому це виключає наявність протиправної бездіяльності Одеської міської ради при розгляді цього запиту на публічну інформацію.

З огляду на зазначене, оскільки запит на публічну інформацію було скеровано на електронну адресу Юридичного департаменту Одеської міської ради, а також відповідь на нього отримано, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльність Одеської міської ради щодо ненадання відповіді на запит про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 № 65/07/01 від 22 вересня 2021 року. А тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1,4 ст. 20 Закону України Про доступ до публічної інформації розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України Про доступ до публічної інформації, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1)розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2)інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 22 Закону України Про доступ до публічної інформації, відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Таким чином, у ст. 22 Закону України Про доступ до публічної інформації визначений вичерпний перелік для відмови у задоволенні запиту на інформацію.

Статтею 23 Закону України Про доступ до публічної інформації встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи Документів.

Закон України «Про доступ до публічної інформації» передбачає, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, установлених законом. На практиці це означає, що насамперед діє презумпція, відповідно до якої вся публічна інформація вважається не секретною (відкритою), якщо інше не встановлено законом. Презумпція відкритості також передбачає, що будь-які обмеження доступу до публічної інформації повинні мати винятковий характер і бути чітко визначеними відповідними законами. Навіть більше, одних лише законодавчих підстав для цього недостатньо. Необхідно, крім того, встановити ймовірність настання шкоди від надання тих чи інших відомостей та зважити, чи буде шкода від оприлюднення такої інформації переважати суспільний інтерес в її отриманні.

Як вже було зазначено, листом Юридичного департаменту Одеської міської ради №2518 вiд 28.09.2021 року позивачу було відмовлено у задоволенні запиту ОСОБА_1 № 65/07/01 вiд 22 вересня 2021 року. Відмова у задоволенні запиту обґрунтована наступним:

«…Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

У пункті 4.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» щодо питання співвідношення норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» та інших законів, зокрема, процесуальних, роз`яснено, що процесуальні закони (Господарський процесуальний кодекс України, Кодекс адміністративного судочинства України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, Кримінальний процесуальний кодекс України, Цивільний процесуальний кодекс України) регламентують спеціальний порядок доступу (ознайомлення) учасників відповідних процесів до інформації, створеної (одержаної) у ході (досудового) судового провадження. Доступ осіб, які беруть участь у розгляді справи, та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси чи обов`язки, до інформації, створеної (одержаної) у ході судового провадження, до судових рішень забезпечується в порядку, встановленому процесуальним y законодавством, з урахуванням передбачених нормами Закону України «Про доступ до судових рішень» особливостей.

…Отже, примірники позовної заяви, виготовлені на виконання вимог ГПК України, для подання її до суду, що знаходяться в учасників справи, належать до інформації, створеної (одержаної) у ході судового провадження, і мають такий самий правовий статус, як і примірник позовної заяви, що знаходиться в матеріалах судової справи.

…Відтак, положення Закону України «Про доступ публічної до інформації» не поширюються на доступ до інформації або процесуальних документів, одержаних у ході судового провадження, адже порядок їх отримання встановлений процесуальним законом.».

Суд погоджується з тим, що доступ осіб, які беруть участь у розгляді справи, та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси чи обов`язки, до інформації, створеної (одержаної) у ході судового провадження, до судових рішень забезпечується в порядку, встановленому процесуальним y законодавством, з урахуванням передбачених нормами Закону України «Про доступ до судових рішень» особливостей. Проте, відмічає, що визначальним аспектом зазначеного є те, що така інформація повинна бути створена (одержана) у ході судового провадження.

Відповідно до ст. 6 ГПК України позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до господарського суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в день надходження документів.

Згідно із ч. 1 ст. 171 ГПК України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 ГПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків.

З аналізу даних норм вбачається, що позовна заява не є документом створеним у ході судового провадження, а також документом одержаним у ході, адже вона створюється та подається до суду до початку судового провадження.

Як було зазначено вище, відповідно до пп. 11 п. 2.3 Положення про юридичний департамент Одеської міської ради для виконання функцій, визначених п. 2.2. цього Положення, Департамент, зокрема, готує позови від імені міської ради, виконавчого комітету та міського голови до судів та інші процесуальні документи у відповідних судових справах (клопотання, апеляційні та касаційні скарги тощо). Тобто, інформація запитувана позивачем 22.09.2021 року створена в процесі виконання суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, та відображена і задокументована, а тому відповідає критерію публічності.

З огляду на зазначене, суд приходить висновку, що запит про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 № 65/07/01 від 22 вересня 2021 року повинен розглядатися в порядку та на підставах Закону України «Про доступ до публічної інформації». З цих підстав посилання відповідача 2 у листі від 28.09.2021 року на те, що положення Закону України Про доступ до публічної інформації не поширюється на інформацію, яку запитував позивач у запиті №65/07/01, є безпідставним.

Таким чином суд вважає, що запит позивача про доступ до публічної інформації не розглянуто в порядку, що передбачений для даних правовідносин.

Інші доводи відповідачів не впливають на суть спору, оскільки рішення, а саме відмова у задоволенні запиту про доступ до публічної інформації, що оскаржується, не ґрунтувалась на положеннях Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Отже, Юридичним департаментом Одеської міської ради не подано належних доказів правомірності своїх дій при розгляді запиту позивача. В той же час позивач довів обґрунтованість позовних вимог належними та допустимими доказами в цій частині позовних вимог.

З огляду на вказане, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними дії Юридичного департаменту Одеської міської ради щодо відмови в наданні інформації за запитом про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 № 65/07/01 від 22 вересня 2021 року є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Водночас суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У зв`язку з тим, що заява позивача відповідачем не розглянута належним чином, суд вважає, що в даному випадку вимога позивача про зобов`язання Одеської міської ради та Юридичного департаменту Одеської міської ради надати повну інформацію, що запитувалась згідно запиту про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 № 65/07/01 від 22 вересня 2021 року, належить до часткового задоволення шляхом зобов`язання Юридичного департаменту Одеської міської ради повторно розглянути запит про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 № 65/07/01 від 22 вересня 2021 року з урахуванням висновків суду.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача з боку відповідача є належним та достатнім.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАСУ України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що позивач звільнений від оплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Стосовно клопотання позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 8100,00 грн., суд зазначає таке.

Згідно з ч.1,2 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Пунктом 1 ч.3 ст.132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так суд встановив, що 23.09.2021 року між адвокатом Рябець О.М. та Лебедєвим А.О. було укладено договір № 95/09/21 про надання правової допомоги.

Відповідно до п. 1 Договору, адвокат бере зобов`язання надавати клієнту правничу допомогу по представництву інтересів клієнта в …місцевих адміністративних судах …

Пунктом 4 Договору передбачено, розмір оплати послуг адвоката, порядок оплати послуг адвоката та відшкодування витрат адвоката, пов`язаних з наданням правової допомоги, визначаються сторонами окремо в додатковій угоді до даного договору.

Відповідно до додаткової угоди № 20 від 23.09.2021 року, сторони погодили наступний зміст доручень:

1. Консультація, аналіз нормативної бази, пошук судової практики 1000 грн./1 година,

2. Формування правової позиції, складання заяв по суті справи 1500 грн./1 година/1 документ,

3. Складання заяв, клопотань, інших процесуальних документів, друкування документів, підготовка додатків, засвідчення копій, направлення до суду 800 грн./1 година/1 документ.

Відповідно до п. 3 додаткової угоди, за домовленістю між сторонами, оплата за договором здійснюється клієнтом у готівковій формі у день підписання акту наданих послуг у гривні.

На підтвердження наданих послуг позивачем надано Акт наданих послуг від 21.12.2021 року, відповідно до якого сторони договору склали вказаний акт, у свою чергу адвокат передав, а клієнт прийняв юридичні послуги:

1. Консультація, аналіз нормативної бази, пошук судової практики 2000 грн. за 2 години роботи адвоката,

2. Формування правової позиції, складання заяв по суті справи 4500 грн. за 3 години роботи адвоката,

3. Складання заяв, клопотань, інших процесуальних документів, друкування документів, підготовка додатків, засвідчення копій, направлення до суду 1600 грн. за 2 години роботи адвоката.

Загальна вартість наданих послуг 8100,00 грн.

На підтвердження факту сплати відповідних коштів за надану правничу допомогу позивачем надано прибутковий касовий ордер № 25/20 від 29.12.2021 року про сплату послуг в розмірі 8100,00 грн.

Через канцелярію суду від відповідача 18.02.2022 року надійшли заперечення проти стягнення витрат на правничу допомогу, в якому представник відповідачів заперечував проти компенсації витрат, у зв`язку з не співмірністю заявлених витрат на правову допомогу в цій справі як щодо обставин, складності, змісту наданих адвокатом документів, так і цінам за аналогічні послуги інших адвокатів Одеського регіону, та просив відмовити у клопотанні позивача.

Оцінивши надані документи на підтвердження понесених витрат, суд зазначає таке.

Згідно з ч.9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

Також, суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі Наталія Михайленко проти України, від 30 травня 2013 року, заява 49069/11).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 р. по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд вважає, що вказана справа не відноситься до категорії складних, за конкретними обставинами у справі ця справа не є об`ємною, формування правової позиції не вимагала вивчення значної кількості нормативно-правових актів.

Тому, оцінивши наданий позивачем детальний опис (наданих послуг) в акті наданих послуг, з урахуванням категорії даної справи, конкретних обставин у цій справі, суд доходить висновку, що наведені у цьому опису витрати на проведену роботу не є неминучими та фактичними, з огляду на таке.

Відповідно до п.п. 1-2 ч. 1 ст. 19 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, видами адвокатської діяльності є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Однак, суд звертає увагу, що надання таких послуг має бути необхідним.

Враховуючи вищевикладені висновки, суд вважає, що витрачений адвокатом час на консультацію, аналіз нормативної бази, пошук судової практики, не є неминучими витратами, оскільки вони охоплюються роботою формування правової позиції та складання позовної заяви, а тому не належать відшкодуванню.

З урахуванням категорії та складності справи, наявності судової практики з подібних правовідносин, суд вважає справедливим заявлений розмір професійної правничої допомоги, яка підлягає стягненню на користь позивача в розмірі 2 000 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 6-11, 12, 73, 90, 77, 132, 134, 139, 241-246, 251, 255, 257, 258, 262, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Одеської міської ради (пл. Думська, 1, м. Одеса, 65026, ), Юридичного департаменту Одеської міської ради (пл. Думська, 1, м. Одеса, 65026, ) про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити дії- задовольнити частково.

Визнати протиправними дії юридичного департаменту Одеської міської ради щодо відмови в наданні інформації за запитом про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 № 65/07/01 від 22 вересня 2021 року

Зобов`язати Юридичний департамент Одеської міської ради повторно розглянути запит про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 № 65/07/01 від 22 вересня 2021 року з урахуванням висновків суду.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Юридичного департаменту Одеської міської ради (пл. Думська, 1, м. Одеса, 65026, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук