Справа № 380/21891/21
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Громадян Республіки Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися з позовом, в якому просять:

- визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача №327-21 від 23.09.2021 року про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача №331-21 від 01.10.2021 року про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача визнати громадян Республіки Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 біженцями або особами, що потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Посилаються на те, що мають обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку зі своїми релігійними поглядами і членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яка визнана терористичною організацією і заборонена у Республіці Казахстан. Зазначили, що проти ОСОБА_1 відкрито кримінальну справу за ч.2 ст.405 Кримінального кодексу Республіки Казахстан (організація і участь в діяльності громадського або релігійного об`єднання чи іншої організації після рішення суду про заборону їх діяльності чи ліквідації у зв`язку зі здійсненням ними екстремізму чи тероризму). Підозра у вчиненні злочину була пред`явлена за те, що ОСОБА_1 , усвідомлюючи, що його дії є неправомірними, через соціальні мережі підтримував та розповсюджував ідеологію організації, володів матеріалами, в яких містились релігійні розбіжності та пропаганда тероризму, та розповсюджував їх. Крім того, ОСОБА_2 також була піддана переслідуванням у зв`язку з політичною приналежністю свого чоловіка та через релігійні погляди. Вказали, що позивачів на Батьківщині чекають ув`язнення, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження, покарання чи навіть тортури. Позивачі не бажають повертатися до країни походження внаслідок таких побоювань, що є підставою для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. У зв`язку з цим вважають, що відповідач прийняв рішення про відмову в наданні їм такого статусу необґрунтовано, без дослідження інформації щодо країни походження. До того ж, оскаржувані рішення, на їх думку, суперечать ст.28 Конституції України та ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Також, звернули увагу на відсутність роз`яснень щодо порядку оскарження та причини відмови. Наведене і зумовило позивачів звернутись до суду за судовим захистом. Просять позов задовольнити повністю.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що в результаті всебічного, об`єктивного та неупередженого аналізу матеріалів особових справ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також інформації по країні походження, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 року у справі №380/1219/20 з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021 року, було встановлено, що заяви позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є необґрунтованими та мають ознаки зловживання (задля легалізації) процедурою надання притулку в Україні, відповідно у них немає підстав для набуття статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Матеріали особових справ позивачів свідчать, що останні є членами політичної партії «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»), яка згідно рішення Верховного Суду Республіки Казахстан визнана терористичною та її діяльність заборонена (у березні 2005 року). При цьому, на момент вступу в ряди партії, позивачі знали про її заборону на території Республіки Казахстан та усвідомлювали наслідки членства та діяльності у ній, чим свідомо порушували чинне законодавство країни громадянської належності. Звернув увагу, що жодного факту застосування тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання саме до позивачів у Республіці Казахстан останні не повідомили. Проаналізувавши матеріали особових справ, на думку відповідача, неможливо обґрунтувати причину виїзду позивачів з Республіки Казахстан з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки ані під час перебування їх у регіоні постійного проживання, ані під час перебування за його межами, позивачі не зазнавали жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Звернення позивачів до міграційної служби обумовлене не потребою у міжнародному захисті, а бажанням уникнути покарання за скоєні злочини на території країни громадянської належності. За наведених обставин, вважає, що відповідач у повному обсязі дослідив матеріали особових справ позивачів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Відтак, оскаржувані рішення, на його думку, є законними, а підстави для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту відсутні. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Від третьої особи, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, жодних заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Ухвалою судді від 01.12.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 24.01.2022 року залишено без задоволення заперечення відповідача проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з повідомленням (викликом) учасників справи.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

З матеріалів особової справи №2020LV0001 ОСОБА_1 з`ясовано, що позивач є громадянином Республіки Казахстан, ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець Букінського району, колгосп «Дустлік» Ташкентської області Республіки Узбекистан. За віросповіданням ісламіст, за національністю казах. Вільно володіє узбецькою та казахською мовами, російською зі словником. Сімейний стан громадянський шлюб з громадянкою Республіки Казахстан ОСОБА_2 ; разом виховують 4 спільних дітей.

10.01.2020 року у пункті пропуску для авіаційного сполучення «Львів», прибувши міжнародним авіарейсом №827 Мінськ-Львів, звернувся до посадових осіб відділу прикордонної служби «Львів-аеропорт» із заявою-анкетою №2020LV0001 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Як на причину звернення, позивач вказав про свою приналежність до Ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та сповідування релігії іслам з суворим дотриманням усіх постулатів цієї релігії. Прокуратурою Республіки Казахстан відкрито справу відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.405 Кримінального кодексу Республіки Казахстан (організація і участь в діяльності громадського або релігійного об`єднання чи іншої організації після рішення суду про заборону їх діяльності чи ліквідації у зв`язку зі здійсненням ними екстремізму чи тероризму).

З 2016 року заявник є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», діяльність якої в березні 2005 року заборонена на території Казахстану. Він вступив в ряди партії за власним бажанням. Є рядовим членом партії, де сам навчається і вчить інших ісламу. На думку позивача, « ІНФОРМАЦІЯ_4 » закликає до ісламу, вчить вести правильний спосіб життя.

Згідно матеріалів особової справи ОСОБА_1 , останній чотири рази намагався перетнути кордон Республіки Білорусь та Польщі, звертався за захистом у Польщі, проте, йому було відмовлено.

Під час співбесіди позивач повідомив, що він прийняв рішення прибути в Україну через страх бути ув`язненим в Республіці Казахстан через його релігійні переконання.

Дані про особу встановлено на підставі копії паспортного документу громадянина Казахстану № НОМЕР_1 , виданого 22.07.2010 року Міністерством юстиції Республіки Казахстан.

28.01.2020 року ГУ ДМС України у Львівській області розпочало процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 28.01.2020 року №17 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

За результатами розгляду особової справи позивача, проведених з ним співбесід, 05.05.2020 року ГУ ДМС України у Львівській області у справі №2020LV0001 складено висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту. Вказаним висновком встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зазначений висновок від 05.05.2020 року та матеріали особової справи позивача №2020LV0001 ГУ ДМС у Львівській області скерувало до ДМС України для прийняття рішення по суті.

На підставі абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ДМС України прийнято рішення від 01.06.2020 року №183-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні.

З матеріалів особової справи №2020LV0002 ОСОБА_2 з`ясовано, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянкою Республіки Казахстан, уродженка Ташкентської області, району Бука, село Дустлік Республіки Узбекистан. За національністю киргизка, віросповідання іслам. Вільно володіє узбецькою та казахською мовами. Сімейний стан громадянський шлюб з громадянином Республіки Казахстан ОСОБА_1 ; разом виховують 4 спільних дітей.

10.01.2020 року у пункті пропуску для авіаційного сполучення «Львів», прибувши міжнародним авіарейсом №827 Мінськ-Львів, звернулася до посадових осіб відділу прикордонної служби «Львів-аеропорт» із заявою-анкетою №2020LV0002 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Як на причину звернення, позивач вказала, що є членом політичної партії « ІНФОРМАЦІЯ_4 » з 2017 року, яка згідно законодавства Республіки Казахстан визнана терористичною. На її думку, вказана партія намагається повернути ісламські принципи життя, закликає до ісламу і вчить вести правильний спосіб життя. Заявниця стверджувала, що співробітники правоохоронних структур Казахстану розпочали чинити на неї певний тиск проводили допити щодо поширення ісламської ідеології. Позивач вважає, що партія не є терористичною організацією, а займається навчанням своїх членів ісламу, намагається повернути ісламські принципи життя.

Згідно матеріалів особової справи ОСОБА_2 , остання чотири рази намагалася перетнути кордон Республіки Білорусь та Польщі, звертався за захистом у Польщі, проте, їй було відмовлено.

Під час співбесіди позивач повідомила, що вона прийняла рішення прибути в Україну через страх бути ув`язненою в Республіці Казахстан через її релігійні переконання.

Дані про особу встановлено на підставі документу, що підтверджує особу громадянки Казахстану № НОМЕР_2 , виданого 20.06.2012 року МВС Республіки Казахстан..

28.01.2020 року ГУ ДМС України у Львівській області розпочало процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно до наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 28.01.2020 року №15 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

За результатами розгляду особової справи позивача, проведених з нею співбесід, 05.05.2020 року ГУ ДМС України у Львівській області у справі №2020LV0002 складено висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту. Вказаним висновком встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зазначений висновок від 05.05.2020 року та матеріали особової справи позивача №2020LV0002 ГУ ДМС у Львівській області скерувало до ДМС України для прийняття рішення по суті.

На підставі абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ДМС України прийнято рішення від 01.06.2020 року №182-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Республіки Казахстан ОСОБА_2 , як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні.

Позивачі оскаржили вищевказані рішення від 01.06.2020 року №183-20 та №182-20 до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 року у справі №380/5189/20 позов громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_2 до Державної міграційної службу України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головного управління ДМС у Львівській області, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №183-20 від 01.06.2020 року про відмову у визнанні громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №182-20 від 01.06.2020 року про відмову у визнанні громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021 року зазначене судове рішення залишено без змін.

27.05.2021 року ДМС України прийнято рішення №21-21, згідно якого зобов`язано ГУ ДМС у Львівській області повторно розглянути заяви громадян Республіки Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

08.06.2021 року ГУ ДМС у Львівській області прийнято накази №102 та №101 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

24.06.2021 року та 22.06.2021 року відповідно між ГУ ДМС України у Львівській області та позивачами відбулися співбесіди.

02.09.2021 року ГУ ДМС України у Львівській області підготовлено висновки про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, у справах №2020LV0001 та №2020LV0002. Як зазначено у цих висновках, за результатами повторного розгляду особових справ громадян Республіки Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі рішення ДМС України від 27.05.2021 року №21-21, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 року у справі №380/5189/20 з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2021 року, було встановлено, що у заявників відсутні умови для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

23.09.2021 року ДМС України прийнято рішення №327-21, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

01.10.2021 року ДМС України прийнято рішення №331-21, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову громадянці Республіки Казахстан ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що на переконання позивачів вищезгадані рішення від 23.09.2021 року №327-21 та від 01.10.2021 року №331-21 прийняті за формальних підстав, без належної оцінки інформації про країну походження позивача і побоювань останніх, а тому є всі підстави для зобов`язання ДМС України визнати їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Вважаючи у зв`язку із цим свої права порушеними та такими, що потребують захисту, позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VІ (далі - Закон України№3671-VI).

Згідно з п.п.1, 13 ст.1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст.5 Закону України №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 11 ст.9 Закону України №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п.п.45 та 66 Керівництва, для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п.195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

За Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України №3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Одночасно, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження своїх доводів.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Разом з тим, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами і загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною і не суперечить загальновідомим фактам, отже, викликає довіру.

Відповідно до абз.5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Згідно з ч.3 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Даючи оцінку оскаржуваним рішенням ДМС України від 23.09.2021 року №327-21 та від 01.10.2021 року №331-21 про відмову у визнанні громадян Республіки Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, суд враховує наступне.

Як слідує з досліджених судом особових справ позивачів №2020LV0001 та №2020LV002 та протоколів співбесід із ними, причиною виїзду з Республіки Казахстан стало, серед іншого, кримінальне переслідування ОСОБА_1 за ч.2 ст.405 Кримінального кодексу Республіки Казахстан «організація і участь в діяльності громадського або релігійного об`єднання чи іншої організації після рішення суду про заборону їх діяльності чи ліквідації у зв`язку зі здійсненням ними екстремізму чи тероризму». Зокрема, вказане стосується членства в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Суд встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів « ІНФОРМАЦІЯ_4 » в цих країнах.

Між тим, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999), №1989 (2011) та №2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Наведене дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Суд враховує, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Управлінням СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановлено обставин, за наявності яких позивачі не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; тобто їх членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є перешкодою для прийняття відповідного рішення.

Згідно відповідей на запити Головного управління Національної поліції у Львівській області (сектор Міжнародного поліцейського співробітництва) станом на 22.06.2021 року серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу, позивачі не значаться.

Враховуючи наведене вище, суд приходить висновку про те, що побоювання позивачів стати жертвами переслідувань за ознаками, зокрема, релігійних переконань є обґрунтованими, а у матеріалах справи наявні докази того, що ці побоювання є реальними. Також в матеріалах справи містяться докази загрози безпеці та свободі позивачів в країні походження через побоювання кримінального переслідування та засудження за діяльність в релігійній організації, яка за законодавством України не вважається терористичною, з огляду на наведені обставини.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем необґрунтовано зроблено висновок про те, що позивачі не бажають повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, суд звертає увагу, що розглядаючи повторно заяви позивачів, відповідач не врахував наданої у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 року у справі №380/5189/20 правової оцінки суду щодо підстав скасування попередніх рішень ДМС України від 01.06.2020 року №183-20 та №182-20.

Доводи відповідача про відсутність у позивачів обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань через тривалий проміжок часу між прибуттям в Україну та зверненнями за міжнародним захистом суд відхиляє, оскільки зазначена обставина сама по собі не може свідчити про відсутність у позивачів обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань в країні громадянської належності.

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів та інформації з відкритих і незалежних джерел, в т.ч. щодо загальної ситуації з правами людини в Республіці Казахстан, які узгоджуються з доводами позивачів, суд приходить висновку, що позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності вони зазнавали переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та мають цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до Казахстану.

Умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що передбачені ст.6 Закону України №3671-VI, судом не встановлено.

За наведених обставин, суд вважає, що позивачі є особами, які потребують захисту в Україні, що свідчить про необґрунтованість оскаржуваних рішень ДМС України про відмову в наданні їм відповідного статусу.

До того ж, на переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачами обґрунтовано свої заяви та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справах заявників.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб`єктами, суд приходить висновку, що спірні рішення ДМС України від 23.09.2021 року №327-21 та від 01.10.2021 року №331-21 про відмову у визнанні громадян Республіки Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, не відповідають критеріям правомірності, обґрунтованості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушують права та законні інтереси позивачів, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування таких рішень.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ДМС України визнати позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд враховує, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, без порушень принципу розподілу влади.

Одночасно суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зважаючи на встановлені судом обставини справи, встановлення наявності підстав для прийняття рішення про визнання позивачів особами, які потребують додаткового захисту, і виконання необхідних умов для його прийняття, суд вказує, що захист прав позивачів у такий спосіб не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача. Тим паче, що оскаржувані у даній справі рішення прийняті за наслідками повторного розгляду заяв позивачів про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту від 10.01.2020 року №2020LV0001 та №2020LV0002, на виконання судового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 року у справі №380/5189/20.

Аналогічного підходу дотримується Верховний Суд у постановах від 20.01.2020 року у справі №813/3813/16, від 06.03.2020 року у справі №813/2172/17 та деяких інших і суд не знаходить підстав для відступу від нього.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача визнати неповнолітніх дітей позивачів ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 біженцями або особами, що потребують додаткового захисту, суд враховує таке.

Частиною 1 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з абз.2 п.6.5 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, неповнолітні члени сім`ї, внесені в заяву-анкету особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (щодо визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, висловлена письмова згода заявника в анкеті чи в заяві), зазначаються у рішенні про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як такі, що отримали захист в Україні.

Таким чином, якщо неповнолітня особа супроводжується одним з батьків (або двома) або іншим членом сім`ї, які відповідають за неї, і якщо ця особа просить про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, то цей статус для неповнолітньої особи буде визначатися, виходячи з принципу єдності сім`ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.09.2021 року у справі №815/149/18.

Як видно зі змісту заяви-анкети ОСОБА_2 , остання висловила письмову згоду на визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, її з позивачем, ОСОБА_1 , неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тому, як наслідок, вказана позовна вимога про спонукання до вчинення дій є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню повністю.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивачі, відповідно до п.14 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнені від сплати судового збору і такий ними не сплачувався.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295, підп.15 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №327-21 від 23.09.2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №331-21 від 01.10.2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_2 .

Зобов`язати Державну міграційну службу України (місцезнаходження: вул.Володимирська,9, м.Київ, 01001; ) визнати громадян Республіки Казахстан ОСОБА_1 (поштова адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: відсутній), ОСОБА_2 (поштова адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: відсутній) та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 біженцями або особами, що потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський оружний адміністративний суд, а у разі реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.