Справа № 420/211/22
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/211/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2022 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження питання про закриття провадження по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 16.12.2020 року.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 16.12.2020 року.

У своєму позові в адміністративній справі, що розглядається, позивач просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 16.12.2020 включно із застосуванням базового місяця за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 16.12.2020 - березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 - січень 2008, а в період з 01.0.2018 по 16.12.2020 - березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.03.2003 №1078.

В обґрунтуванні позовних вимог позивачем зазначено, що 01.03.2021 він звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по 16.12.2020 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 07.11.2020 - березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

За результатами розгляду заяви позивача, листом від 16.03.2021 № 1/1336 позивача повідомлено про те, що у межах наявного фінансового ресурсу Міністерства оборони за грудень 2015 - лютий 2018 року фінансування витрат на індексацію грошового забезпечення військовослужбовців не здійснювалось.

Не погоджуючись з відмовою відповідача позивач звернувся до суду із позовом в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 16.12.2020; зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити на користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 16.12.2020 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 16.12.2020 - березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078; зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 16.12.2020 по день фактичного розрахунку.

В рішенні суду по справі № 420/6836/21 встановлено, що оскільки індексація грошових доходів позивача передбачена нормами законодавства та відповідачем така індексація за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року не нарахована та не виплачена, така бездіяльність відповідача з підстав відсутності фінансових ресурсів бюджетів є протиправною, а вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню (з урахуванням твердження військової частини НОМЕР_1 про їх перебування на фінансовому забезпеченні у військовій часині НОМЕР_2 ) шляхом визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року та зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.

При цьому, суд вважає передчасними вимоги позивача в частині врахування січня 2008 року як базового місяця для обчисленні індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року, оскільки доказів обчислення відповідачем індексації грошового забезпечення позивача у вказаному періоді з урахуванням інших місяців як базових позивачем до суду не надано.

Щодо вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01.03.2018 по 16.12.2020 та зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.03.2018 по 16.12.2020 - березень 2018 року, суд встановив, що з квітня 2018 року по жовтень 2018 року індекс споживчих цін не перевищував 103%, оскільки індекс споживчих цін лише у листопаді 2018 року складав 103,7%, а також те що відповідно до довідки щодо виплати індексації позивачу від 11.03.2021 №588 та довідки про виплату грошового забезпечення від 23.02.2021 №461 у період грудень 2018 листопад 2020 року індексація грошового забезпечення була нарахована та виплачена позивачу з урахуванням базового місяця березня 2018 року, суд дійшов висновку, що вищевказані позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відтак, враховуючи допущену відповідачем протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року, враховуючи те, що повноваження щодо розрахунку розміру такої індексації є дискреційними та компетенцією (дискреційною функцією) відповідача та такі нарахування та виплата на момент звернення позивача до суду та прийняття даного рішення не здійснені, відтак вимоги позивача щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати і виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 16.12.2020 з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року по справі 420/6836/21 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На думку позивача, яка викладена в позовній заяві, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 по справі № 420/6836/21 підлягає частковому скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права в частині відмови в задоволенні позовних вимог, а тому звернувся до суду з новим позовом.

Повторно звертаючись з тотожними позовними вимогами та обґрунтовуючи їх, позивач фактично не погоджується з висновками суду та діями/бездіяльністю відповідача щодо виконання рішення суду у справі № 420/6836/21.

В той же час, П`ятим апеляційним адміністративним судом, ухвалою від 15.12.2021 р. у справі № 420/6836/21 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача через пропуск строку звернення до суду з апеляційною скаргою.

З огляду на сторони, предмет і підстави даної адміністративної справи та адміністративної справи №420/6836/21 суд вважає їх тотожними. Так, сторонами є одні й ті ж самі особи. Щодо предмету спору суд зазначає, що спір у двох цих справах виник стосовно нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення. Як на підставу для здійснення нарахування та виплати грошової допомоги позивач посилається на абзац 4 пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

Даний спір, як вже зазначав суд вище по тексту, був вирішений рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року по справі №420/6836/21.

Таким чином, суд вважає, що на даний момент рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет набрало законної сили.

Відповідно до п.4 ч.1 статті 238 КАС України : «Суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав».

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В частині першій статті 11 Закону України Про виконавче провадження йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм судом встановлено, що неможливо зобов`язати суб`єкт владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України Про виконавче провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а.

Згідно статті 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.11.2019 по справі № 802/1933/18-а.

Таким чином, дії чи бездіяльність відповідачів щодо виплати індексації грошового забезпечення, яку визначено рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 по справі №420/6836/21 може бути оскаржені відповідно до статті 383 КАС України. При цьому, дії щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексації грошового забезпечення вчинені на підставі судового рішення від 19 липня 2021 р., а тому в рівній мірі охоплюються процедурою відновлення порушеного права, яке захищено в межах адміністративної справи № 420/6836/21.

Такий порядок оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання судового рішення, є більш оптимальним для особи, яка вважає що її права порушені, з огляду, зокрема, на положення частини п`ятої статті 383 КАС України.

Відповідно до частини шостої цієї статті, за наявності підстав для задоволення заяви, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд також враховує, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 355/1648/15-а.

За вказаних обставин, суд зазначає, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дій, вчинених на виконання рішення суду. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися її права, свободи чи інтереси, то вона повинна була звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Тобто, якщо позивач вважає протиправними рішення, дії чи бездіяльність відповідача, вчинені на виконання вищевказаного рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 р. по справі №420/6836/21, то він може звернутись до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 522/10140/17.

Відтак, суд приходить до висновку, що оскільки є таке, що набрало законної сили рішення суду з того самого фактичного предмету спору і між тими самим сторонами, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.

При викладених вище обставинах, оскільки позовні вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються, суд дійшов висновку про наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 238, 293, 295 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі № 420/211/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 16.12.2020.

Роз`яснити сторонам, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Порядок і строки оскарження ухвали визначаються ст.ст.293,295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту іі підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти з днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвалу суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя: Оксана БОЙКО

.