Справа № 380/12213/21
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2022-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року

справа №380/12213/21

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

за участю:

секретар судового засідання Шийович Р.Я.,

від позивача ОСОБА_1 ,

від відповідача Омельян Є.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної екологічної інспекції у Львівській області, про визнання протиправними дій, бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 (далі позивач) з позовом до Державної екологічної інспекції у Львівській області (далі відповідач, Інспекція, ДЕІ у Львівській області), в якому просить:

- постановити рішення, яким наказ начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області Державної екологічної інспекції України Дасюка Романа Станіславовича від 18.06.2021 за №54-к «Про звільнення ОСОБА_2 » визнати протиправним та скасувати;

- поновити ОСОБА_2 на посаді начальника відділу державного екологічного нагляду (контролю) поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами - старшого державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області;

- стягнути з Державної екологічної інспекції у Львівській області Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_2 суму втраченого заробітку за час вимушеного прогулу з 01.07.2021 до дня ухвалення рішення суду із розрахунку середньоденного заробітку 808 гривень 48 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що звільнення відбулося у зв`язку з упередженим ставленням та бажанням позбутися досвідченого спеціаліста. Певна принциповість та відстоювання думки не знаходили розуміння з боку керівництва. Саме це стало підставою для написання позивачем заяви від 16.06.2021 про звільнення з 01.07.2021. Однак заспокоївшись позивач зранку 17.06.2021 подав заяву про відкликання заяви про звільнення від 16.06.2021. Оскільки заяву про відкликання 17.06.2021 не зареєстрували в Інспекції, позивач забрав свою заяву і зареєстрував її в Інспекції 18.06.2021. Цього ж дня керівник Інспекції підписав наказ по звільнення ОСОБА_2 , проігнорувавши заяви позивача про відкликання заяви про звільнення. На переконання позивача, отримавши заяву від 16.06.2021 про звільнення з 01.07.2021 посадова особа, до компетенції якої віднесено видачу наказів про звільнення, безумовно усвідомлювала, що заява подана саме за 14 календарних днів до дня звільнення, як цього вимагає ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу» і ця дата звільнення не узгоджувалася заявником з відповідачем, як і самі підстави звільнення. Позивач ініціював звільнення за власним бажанням, а тому мав право відкликати таку заяву про звільнення. Тому, звільнення позивача за згодою сторін є протиправним, такий наказ слід скасувати та поновити позивача у всіх трудових правах.

Ухвалою суду від 30.07.2021 відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідач проти позову заперечив повністю з підстав викладених у відзиві /арк.спр.55-58/. Позовні вимоги вважає надуманими і безпідставними. Позивач у заяві не просив про звільнення за власним бажанням, такі покликання не підтверджені належними та допустимими доказами. Про те, що позивач трактує свою заяву саме як про звільнення за власним бажанням Інспекції стало відомо лише з адміністративного позову. Заява про звільнення датована 16.06.2021, за 16 днів до бажаної дати звільнення зазначеної в самій заяві. Таку дату було попередньо погоджено з начальником Інспекції. Тому, позивача звільняли за згодою сторін. З приводу відкликання заяви про звільнення пояснив, що 17.06.2021 позивач не перебував в приміщенні Інспекції, оскільки здійснював перевірку Жовтанецької сільської ради, що підтверджується Актом перевірки. 18.06.2021 о 08:30 відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення. І лише 18.06.2021 після 15:45 (тобто після закінчення робочого дня) подав заяву про відкликання заяви про звільнення, що підтверджується витягом з автоматизованої системи діловодства ДОК ПРОФ. Також, після завершення робочого дня позивач подав секретарю копію заяви про відкликання заяви про звільнення в письмовому вигляді. Керівництву Інспекції про подання заяв про відкликання стало відомо лише 22.06.2021 у перший робочий день після вихідних днів. Діючим законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була досягнута усно, про що видано наказ. Оскільки спільної згоди роботодавця та позивача на анулювання угоди про звільнення не було звільнення відбулося правомірно, з дотриманням законодавчих норм.

Позивач подав відповідь на відзив /арк.спр.74-76/, у якому зазначив, що не вказував у заяві про звільнення за власним бажанням, оскільки закон цього прямо не вимагає. Вважає, що ним дотримано двотижневого строку попередження роботодавця про звільнення за власним бажанням. Тому, твердження відповідача про погодження сторонами звільнення за згодою сторін є безпідставними. Також, ствердив, що робочий день 17.06.2021 розпочав у офісі Інспекції на АДРЕСА_1 , подав заяву про відкликання заяви про звільнення і вибув для проведення перевірки у Жовтанецьку сільську раду. Подана позивачем заява про звільнення була предметом розгляду комісії Інспекції 18.06.2021, однак за результатами розгляду рішення про звільнення вирішили не змінювати. Повідомив, що комісія внесла неправдиві дані щодо невідомих їм причин стосовно відмови ОСОБА_4 ознайомитися з наказом про звільнення. Позиція відповідача про реєстрацію заяви про відкликання заяви про звільнення 18.06.2021 після 15:45 (тобто після закінчення робочого дня) не відповідає дійсності, оскільки така заява була зареєстрована о 15:26, тобто під час робочого дня 18.06.2021. Вважає, що відповідач, володіючи з 17.06.2021 заявою позивача про відкликання заяви про звільнення, повинен був скасувати наказ про звільнення ОСОБА_2 .

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив /арк.спр.88-89/, в якому ствердив про помилковість обрахунку позивачем кінцевої дати звільнення за власним бажанням, оскільки зазначена дата звільнення 01.07.2021 є останнім робочим днем у трудових відносинах. Днем звільнення вважається останній день роботи, а не попередній чи наступний за ним день (ч. 2 п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінсоцзахисту від 29.07.1993 №58). Відкликання працівником заяви про звільнення за угодою сторін законодавством не передбачено. Для цього потрібна взаємна згода обох сторін. Заяв ОСОБА_2 про відкликання заяви про звільнення станом на момент винесення наказу про звільнення 18.06.2021 не було. ОСОБА_2 про узгодження свого звільнення повідомив працівників відділу, у якому працював.

Ухвалою від 22.12.2021 суд відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про колегіальний розгляд справи /арк.спр.121-123/.

Представник відповідача подав заяву про відвід судді Кравціва О.Р. /арк.спр.127-130/.

Ухвалою суду від 30.12.2021 суд зупинив провадження у справі до вирішення заяви про відвід судді /арк.спр.132-133/.

Ухвалою суду від 04.01.2022 у задоволенні заяви представника відповідача про відвід судді Кравціва О.Р. відмовлено /арк.спр.137-139/.

Представник позивача подав додаткові пояснення до позову /арк.спр.162-164/, в яких зазначив, що підставою для задоволення позову позивач вважає факт подання ним заяви про звільнення за власним бажанням з 01.07.2021, а не за згодою сторін /арк.спр.162-164/.

Ухвалою суду від 05.01.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених у позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових поясненнях, просив задовольнити позов.

У судовому засіданні представник відповідача правову позицію викладену у відзиві та запереченні підтримав, просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Суд заслухав представників сторін, з`ясував підстави позову, відзиву, відповіді на відзив, заперечень та додаткових пояснень, фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, дослідив письмові докази, долучені до матеріалів справи та, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 05.09.2002 прийнятий на державну службу на посаду провідного спеціаліста відділу контролю біоресурсів та заповідної справи в Державне управління екології та природних ресурсів у Львівській області. Склав присягу державного службовця згідно з наказом №129-4 від 09.10.2002 /арк.спр.26/.

Надалі позивач обіймав посади державної служби в Державному управлінні екології та природних ресурсів у Львівській області, Державному управлінні охорони навколишнього природного середовища у Львівській області та Державній екологічній інспекції у Львівській області /арк.спр.26-35/.

Наказом Державної екологічної інспекції у Львівській області від 02.07.2018 №192-к позивач переведений на посаду начальника відділу державного екологічного нагляду (контролю) поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами старшого державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області /арк.спр.34/.

16.06.2021 ОСОБА_2 подав заяву про звільнення з займаної посади з 01.07.2021 /арк.спр.149/.

Наказом Державної екологічної інспекції у Львівські області від 18.06.2021 №54-к ОСОБА_2 звільнено з посади начальника відділу державного екологічного нагляду (контролю) поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами старшого державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області 01.07.2021 за угодою сторін /арк.спр.15/.

Комісією ДЕІ у Львівській області складено Акт від 18.06.2021 про відмову ОСОБА_2 від ознайомлення з наказом Інспекції від 18.06.2021 №54-к про його звільнення, без пояснення причин такої відмови /арк.спр.69/.

Позивач вважаючи звільнення необґрунтованим та таким, що порушує його права звернувся за їх захистом до суду.

Вирішуючи справу, суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Головним питання цього спору є оцінка дій суб`єкта владних повноважень в частині підстав та процедури звільнення позивача з посади державної служби.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 та 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII).

Відповідно до положень ст. 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби (ч. 1).

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом (ч. 2).

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч. 3).

Відповідно до ст. 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (п. 3 ч. 1).

Згідно з приписами ст. 86 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення (ч. 1).

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом (ч. 2).

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (ч. 3).

Відповідно до ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) підставами припинення трудового договору є угода сторін (п. 1) та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (п. 4).

За правилами встановленими ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник (ч. 1).

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (ч. 2).

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом встановлено, що позивач 16.06.2021 подав заяву про звільнення його з займаної посади з 01.07.2021. Про підставу звільнення (з ініціативи працівника чи за угодою сторін) у заяві не вказав /арк.спр.149/.

Згідно з наказом про звільнення від 18.06.2021 №54-к ОСОБА_2 звільнено 01.07.2021 за угодою сторін, тобто датою вказаною в заяві /арк.спр.150/.

Також позивач подав до суду копію заяви датовану 17.06.2021 з проханням заяву від 16.06.2021 про звільнення з займаної посади вважати недійсною /арк.спр.152/.

У судовому засіданні як свідок допитаний ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який повідомив, що був відповідальним за діяльність підрозділу, яким керував ОСОБА_2 16.06.2021 дізнався, що ОСОБА_2 написав заяву про звільнення та між 16.00 год. і 17.00 год. порадив йому відкликати цю заяву. Приблизно в обідній час 18.06.2021 став свідком розмови між начальником відділу кадрів та ОСОБА_2 з приводу відмови від ознайомлення з наказом про звільнення. Тоді ж ОСОБА_2 звертав увагу на неврахування заяви від 17.02.2021 про відкликання заяви про звільнення. Пояснив, що ОСОБА_2 нічого не казав йому про узгодження з керівництвом дати звільнення.

Також, у судовому засіданні як свідок допитаний ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який пояснив, що відразу після обіду ОСОБА_2 зібрав нараду і повідомив, що наступного дня розпочне перевірку підконтрольного об`єкта, інших перевірок не проводитиме, оскільки узгодив з керівництвом дату свого звільнення з 01.07.2021. Наступного дня 17.06.2021 вранці керівник Інспекції викликав свідка та повідомив йому, що ОСОБА_2 узгодив своє звільнення з 01.07.2021, а ОСОБА_6 виконуватиме обов`язки начальника відділу. До 01.07.2021 відділом ще керував ОСОБА_2 , а свідок приступив до виконання обов`язків начальника відділу 02.07.2021.

У судовому засіданні як свідок допитана ОСОБА_7 , завідувач сектору управління персоналом ДЕІ у Львівській області, яка повідомила, що 17.06 ОСОБА_2 перебував на перевірці підконтрольного об`єкта і не був у приміщенні інспекції. Проект наказу про звільнення готувала вона особисто та 18.06.2021 приблизно о 08.10 год., після підписання наказу керівником Інспекції намагалася ознайомити з ним ОСОБА_2 . Однак той пояснив, що передумав звільнятися, не думав, що його звільнять, і відмовився ознайомлюватися з відповідним наказом, про що складено акт. Заяву від 18.06.2021 про відкликання заяви про звільнення від 16.06.2021 подано ОСОБА_2 в електронному вигляді після закінчення робочого дня. Тому, керівник Інспекції отримав її лише після вихідних та святкових днів 22.06.2021. Заяву позивача датовану 17.06.2021 (копію) про відкликання заяви про звільнення ОСОБА_2 приніс 22.06.2021 до приймальної начальника Інспекції, а потім забрав. На час видачі наказу про звільнення в керівництва не було жодної заяви ОСОБА_2 про відкликання заяви про звільнення. Заяву ОСОБА_2 про звільнення його з займаної посади з 01.07.2021 керівництво розглядало як заяву про звільнення за згодою сторін. Тому, наказ про звільнення позивача вважає законним і обґрунтованим.

Суд також звертає увагу на те, що стороною відповідача подано Акт перевірки вимог природоохоронного законодавства №427/03/640 від 29.06.2021, яку в термін з 17.06.2021 по 29.06.2021 проводив ОСОБА_2 разом з іншими інспекторами. У цьому контексті слід зазначити, що немає доказів реєстрації 17.06.2021 заяви про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, як і немає доказів перебування ОСОБА_2 17.06.2021 в приміщенні Інспекції.

Щодо заяви ОСОБА_2 від 18.06.2021 про відкликання заяви про звільнення суд встановив, що така надійшла до начальника Інспекції дійсно після закінчення робочого дня о 15:45:13 год. /арк.спр.67-68/, а тому 18.06.2021 ним не розглянута.

Крім того, суд не бере до уваги покликання позивача на те, що заява про звільнення подана за 14 календарних днів до звільнення, оскільки дата звільнення 01.07.2021 з якої позивач просив звільнити його є поза межами двотижневого строку від дати написання заяви і може вказувати на угоду сторін, а не звільнення за власним бажанням.

Підсумовуючи викладене, враховуючи покази свідків, зазначення позивачем дати звільнення поза межами двотижневого строку вказаного у КЗпП України, не зазначення позивачем у заявах про звільнення та відкликання про те, що звільнення відбувалося з ініціативи працівника, та відсутність заяви про відкликання заяви про звільнення на час видачі наказу про звільнення, суд вважає, що у відповідача було достатньо підстав заяву про звільнення ОСОБА_2 з 01.07.2021 розглянути як заяву про звільнення за угодою сторін.

Адже пропозиція (ініціатива) і сама угода про припинення трудового договору може бути викладена як у письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору за угодою сторін, то в ній має бути зазначено дату звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише у письмовій формі.

У даному випадку на користь існування угоди сторін свідчить дата 01.07.2021 зазначена у заяві позивача, що співпадає з датою звільнення 01.07.2021 зазначеною в наказі відповідача про звільнення.

Згідно з п. 8 Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Судом встановлено, що взаємної згоди між позивачем і відповідачем щодо анулювання домовленості про звільнення за угодою сторін не існувало. Отже, й підстав для анулювання наказу про звільнення у відповідача не було.

Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним і скасування наказу слід відмовити.

Позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від первинної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача. Оскільки суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість наказу про звільнення, у задоволенні цих позовних вимог теж слід відмовити.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, законність і обґрунтованість дій та рішень відповідача. Отже, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Згідно з ст. 139 КАС України відшкодування судового збору та витрат на професійну допомогу позивачу, якому у задоволенні позову відмовлено повністю не передбачено.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 294 КАС України, суд-

в и р і ш и в :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 30.05.2022.

Суддя Кравців О.Р.