Справа № 140/15769/21
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2022-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2022 року ЛуцькСправа № 140/15769/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

при секретарі Головатій І.В.,

за участю представника позивача Бугайова А.О.,

представника відповідача Малая В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНДТЕРМІНАЛ» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРАНДТЕРМІНАЛ» (далі позивач, ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ») звернулося з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Київській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 10.08.2021 №17704/0901 та №17705/0901.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що інспекторами ГУ ДПС у Київській області проведено фактичну перевірку нафтобази, на якій здійснює свою господарську діяльність ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ», що розташована за адресою: Київська область, місто Бориспіль, вулиця Привокзальна, 9, за результатами якої складено акт фактичної перевірки від 08.07.2021 №10954/10-36-09-00-16.

Перевіркою встановлено порушення статей 2 та 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 №481/95-ВР (далі - Закон №481/95-ВР) у зв`язку із виробництвом пального за відсутності відповідної ліцензії та в частині торгівлі пальним без наявності відповідної ліцензії.

На підставі акту перевірки ГУ ДПС у Київській області 10.08.2021 винесено податкові повідомлення-рішення №17704/0901, яким до позивача застосовано штраф в сумі 500000,00 грн та №17705/0901, яким застосовано штраф у сумі 1000000,00 грн.

Вказані податкові повідомлення-рішення оскаржувались в адміністративному порядку, однак рішенням ДПС України від 25.11.2021 №26851/6/99-00-06-03-002-06 скаргу товариства залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення від 10.08.2021 №17704/0901 та №17705/0901- без змін.

ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» не погоджується з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, вважає їх такими, що суперечать положенням чинного законодавства та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

В спростування виявленого порушення статті 15 Закону №481/95-ВР позивач зазначає, що ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» як розпорядник акцизного складу зобов`язаний складати акцизні накладні та реєструвати їх в Єдиному реєстрі акцизних накладних, позаяк при видачі пального зі зберігання здійснюються операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального.

Поряд з цим акцизні накладні, які, на думку відповідача, є свідченням продажу пального, позивач реєстрував згідно вимог пункту 231.3 статті 231 Податкового кодексу України (далі - ПК України). Разом з тим, в розумінні положень пп.14.1.32 п.14.1 ст.14 ПК України ТзОВ «ГРАНДТЕРІМНАЛ» не є власником пального, яке передане йому на зберігання, й не вправі здійснювати його реалізацію. Позивач не являється покупцем/продавцем пального, а бере участь у відповідних правовідносинах як суб`єкт, що надає послуги (в даному випадку послуги зі зберігання).

Крім того, зазначає, що акт перевірки свідчить про його невідповідність вимогам, встановленим у Порядку №727, адже в даному акті не відображено фактичних обставин справи та не міститься чіткого обґрунтування і доказів порушення, зокрема встановлення факту реалізації пального, за винятком нічим не підтвердженого твердження перевіряючих про здійснення реалізації пального.

Звертає увагу суду, що під час проведення перевірки факту фізичної передачі пального згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами з переходом права власності на таке пальне чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати, а також фактів придбання і подальшої реалізації товариством пального контролюючим органом не встановлено, а висновки контролюючого органу про ніби то здійснення ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» оптової торгівлі пальним ґрунтуються виключно на припущеннях. При цьому, складання та реєстрація товариством у відповідному реєстрі акцизних накладних жодним чином не свідчить про факт оптової торгівлі пальним, а є лише свідченням руху пального (відпуску, відвантаження) з акцизного складу.

Окремо зауважує, що основним видом діяльності ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» є складське зберігання, тобто діяльність зі зберігання та складування різних видів товарів, в даному випадку нафтопродуктів, на що отримано відповідну ліцензію на право зберігання пального.

Щодо порушення статті 2 Закону №481/95-ВР зазначає, що ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» не є виробником пального, позаяк на нафтобазі, що розташована за адресою: м.Бориспіль, вул.Привокзальна, буд.9, не здійснюється виробництво пального в розумінні Закону №481/95-ВР, а здійснюється лише введення в товарні бензини (дизельне паливо) відповідних присадок (добавок) без зміни октанового числа чи коду УКТ ЗЕД такого пального. При цьому такі дії не призводять до отримання нових підакцизних товарів в розумінні підпункту 14.1.281 пункту 14.1 статті 14 ПК України, так як і присадки (добавки), і товарний бензин (дизельне паливо) є повністю готовими підакцизними товарами з присвоєними кодами згідно з УКТ ЗЕД, на які встановлено ставки акцизного податку.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 21.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено судовий розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження (а.с.28).

Представник відповідача у відзиві на адміністративний позов (а.с.30-38) вимог товариства не визнав, посилаючись на правомірність висновків контролюючого органу, зроблених при проведенні позапланової виїзної документальної перевірки, якою встановлено порушення платником податку вимог податкового законодавства.

Зазначає, що в ході проведення перевірки встановлено, що на нафтобазі ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» здійснюється змішування бензинів автомобільних A-95-Євро 5-Е5 (код УКТ ЗЕД ), A-92-Євро 5-Е5 (код УКТ ЗЕД ) та антидетонаторів (присадки для пального) Octimise G2083 (код УКТ ЗЕД ) з урахуванням ТУ У 19.2-37821544- 001:2013 «Бензини автомобільні «Mustang», затверджені 11.08.2020 директором ТОВ «ВогТрейд Ресурс» Шворуком О.В., що підтверджується, зокрема, актами удосконалення якості бензинів автомобільних від 29.06.2021.

Також посилається на те, що відповідно до пп.14.1.28-1 ПК України виробництво підакцизних товарів (продукції) - технологічний процес, в тому числі змішування, здійснення якого внаслідок зміни форми, властивостей або складу сировини, напівфабрикатів або готової продукції призводить до отримання підакцизних товарів (продукції, у тому числі сировини), надання таким товарам інших властивостей, що призводить або не призводить до збільшення обсягів таких товарів. Отже, ПК України передбачено, змішування підакцизних товарів є технологічним процесом їх виробництва.

Зазначає, що відповідно до документів, наданих ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» до перевірки, а саме ТУ У 19.2- 1:2013 Бензини автомобільні «MUSTANG» (зміна №4), бензини автомобільні «MUSTANG» отримують шляхом компаундування товарних бензинів автомобільних, отриманих з продуктів перероблення нафти, які відповідають вимогам Технічного регламенту, ДСТУ або EN 228 з додаванням присадок та добавок згідно Додатку А, які допущені до застосування у встановленому порядку, з метою покрашення експлуатаційних властивостей бензинів.

Під час перевірки від директора нафтобази ОСОБА_1 отримано довідку, в якій зазначено, що за адресою об`єкта (Київська обл., м.Бориспіль, вул.Привокзальна, 9) отримуються бензини автомобільні «MUSTANG» шляхом компаундування товарних бензинів автомобільних з додаванням присадок та добавок, які допущено до застосування у встановленому порядку, з метою покращення експлуатаційних властивостей бензинів згідно з ТУ У 19.2-1:2013. Термін компаундування визначається як змішування двох або більше кількох мастил, видів палива, для отримання продукту наперед сформованих властивостей.

Декларації про відповідність Технічного регламенту щодо вимог до автомобільних бензинів, дизельного, суднових та котельних палив, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2013 року №927, підтверджують, що бензини автомобільні Mustang А-92-Євро5-Е5, А-95-Євро5-Е5 виготовляються за Технологічною інструкцією удосконалення якості бензинів автомобільних з метою отримання якості бензинів автомобільних «MUSTANG» ТУ У 19.2-1:2013 у відповідності з Технічним регламентом. Враховуючи вищевикладене, ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» здійснює виробництво пального без наявної ліцензії на право виробництва пального, чим порушено вимоги частини першої ст.2 Закону №481/95-ВР.

Крім того, перевіркою встановлено факт реалізації пального (його відвантаження з території нафтобази на адресу іншим суб`єктам). На підставі акцизних накладних встановлено, що 26.06.2021 ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» реалізувало пальне TзOB «АРСТАК» та 28.06.2021 «ГРАНДТЕРМІНАЛ» реалізувало пальне ТзОВ «ВОГ РЕСУРС», а тому надані суду акцизні накладні підтверджують, що позивачем здійснюється реалізація пального.

Щодо посилань позивача стосовно Порядку №727 від 20.08.2015 зазначає, що посадовими особами ГУ ДПС у Київській області та ДПС України з 29.06.2021 по 08.07.2021 проведена фактична перевірка місця здійснення діяльності зі зберігання пального ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» за адресою: м.Бориспіль, вул. Привокзальна, 9. Отже посилання позивача на Порядок №727 від 20.08.2021 є неправильним, оскільки вищезазначений порядок регулює відносини, що складаються під час проведення іншого виду перевірки (документальних перевірок).

На підставі вищевикладеного представник відповідача вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені відповідно до вимог чинного законодавства, а тому просить позовні вимоги залишити без задоволення.

Представник позивача у запереченнях на відзив підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Водночас наголошує на те, що з урахуванням практики Верховного Суду у наказі на призначення фактичної перевірки повинна міститися підстава її проведення (а.с.107-110).

Ухвалою суду від 22.02.2012 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.171).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із наведених у позовній заяві підстав, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

Судом встановлено, що на підставі наказу від 29.06.2021 №1171-П про проведення фактичної перевірки ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» та направлень на перевірку від 29.06.2021 №4413/10-36-09-00-10, №4414/10-36-09-00-10 з 29.06.2021 по 08.07.2021 посадовими особами ГУ ДПС у Київській області проведена фактична перевірка товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства та іншого законодавства з питань виробництва, зберігання та обігу пального, контроль за виконанням якого покладений на органи ДПС, за наслідками якої складено акт перевірки від 08.07.2021 №10954/10-36-09-00-10/42819799 (а.с.44-47).

Згідно з висновками акту перевірки від 08.07.2021 №10954/10-36-09-00-10/42819799 позивачем, зокрема, порушено:

статтю 2 Закону №481/95-ВР виробництво пального здійснюється суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) незалежно від форми власності за умови наявності ліцензії на право виробництва пального;

статтю 15 Закону №481/95-ВР оптова торгівля пальним здійснюється (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) незалежно від форми власності за умови наявності ліцензії (а.с.44-47).

На підставі висновків вищевказаного акту перевірки 10.08.2021 ГУ ДПС у Київській області прийняті податкові повідомлення-рішення №17704/0901, яким до позивача застосовано (штрафні) фінансові санкції (штраф) у розмірі 500000,00 грн та №17705/0901, яким до позивача застосовано (штрафні) фінансові санкції (штраф) у розмірі 1000000,00 грн (а.с.15-16, 18-19, 72-73, 75-77).

Товариство, не погодившись із зазначеними рішеннями, в порядку адміністративного оскарження подало скаргу до ДПС України, яка своїм рішенням від 25.11.2021 №226851/6/99-00-06-03-02-06 залишила оскаржувані податкові повідомлення-рішення без змін, а скаргу без задоволення (а.с.21-24).

Надаючи правову оцінку оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає ПК України.

Згідно із підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи

Відповідно до підпункту 75.1.3. пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Водночас, як зазначено у пункті 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

У свою чергу, положеннями пункту 86.8 статті 86 ПК України передбачено, що податкове повідомлення-рішення приймається в порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки, та надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами, тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення-рішення. При цьому така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення.

Для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платникові податків шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення в зв`язку допущенням таким платником порушень необхідно дотримуватись певних умов, зокрема, спочатку провести податкову перевірку відповідно до норм чинного законодавства.

Отже, нормами ПК України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Підстави призначення, обставини та порядок проведення перевірки визначено положеннями статті 80 ПК України.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, ГУ ДПС у Київській області проведена фактична перевірка ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» з питань дотримання законодавства у сфері виробництва та обігу підакцизних товарів, за результатами якої винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення №17704/0901 та №17705/0901, якими до позивача застосовано штраф в загальній сумі 1500000,00 грн (а.с.15-16, 18-19).

Товариство, оскаржуючи винесені податкові повідомлення-рішення, у запереченнях на відзив вказує, що з урахуванням останніх правових висновків Верховного Суду контролюючому органу необхідно отримати в установленому порядку інформацію про порушення вимог законодавства та послатися в наказі про призначення перевірки на конкретні фактичні порушення.

Суд відхиляє доводи податкового органу проте, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкової контролю щодо себе, з огляду на наступне.

Верховний Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2020 у справі №826/17123/18, відступив від висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах у частині того, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного здійснення податкового контролю щодо себе; а також що допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та проведенні відповідної документальної виїзної або фактичної перевірки, які викладено в постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі №804/1113/16, від 24 травня 2019 року у справі №826/16221/15, від 03 жовтня 2019 року у справі №820/850/16, від 16 жовтня 2019 року у справі №820/11291/15, від 22 листопада 2019 року у справі №815/4392/15.

Натомість, судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів КАС Верховного Суду сформулювала новий правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Таким чином, оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень, платник податків може посилатись на порушення порядку проведення такої перевірки, яким судами, поряд із встановленими в ході перевірки порушеннями податкового та/або іншого законодавства, має бути надана правова оцінка.

Як слідує із матеріалів справи, в основу проведення фактичної перевірки ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» згідно із наказом ГУ ДПС у Київській області від 29.06.2021 №1171-П (а.с.41) покладено підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, яким передбачено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, зокрема у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.

Отже, передумовою проведення фактичної перевірки, з підстав передбачених підпунктом 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, є отримання в установленому законодавством порядку інформації, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на органи державної податкової служби.

Однак, суд констатує, що у наказі ГУ ДПС у Київській області від 29.06.2021 №1171-П (а.с.41) про проведення фактичної перевірки ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» відсутні будь-які покликання на конкретні підстави призначення перевірки, крім як на норми, що регулюють питання призначення перевірки, а також не відображено, яка саме інформація, що фактично наявна та/або фактично отримана контролюючим органом, стала підставою для його прийняття.

Суд зауважує, що стаття 80 ПК України передбачає вичерпні підстави для проведення фактичної перевірки. Втім, застосовуючи конкретну правову підставу для призначення такої перевірки, у наказі на перевірку контролюючий орган зобов`язаний не тільки зазначити відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, але й обґрунтувати (пояснити), які саме фактичні підстави (обставини) зумовлюють необхідність проведення фактичної перевірки.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №120/5729/20-а, від 28.10.2021 у справі №520/10214/2020, від 02.12.2021 у справі №120/3918/20-а, від 08.09.2020 у справі № 640/21536/19, від 22.09.2020 у справі №520/1304/2020.

В ході розгляду справи відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав письмових та належним чином оформлених доказів, які б підтвердили, що підставою для прийняття наказу ГУ ДПС у Київській області від 29.06.2021 №1171-П «Про проведення фактичної перевірки ТзОВ «Грандтермінал»» слугувала інформація про порушення вимог законодавства. У самому наказі про призначення перевірки податковий орган не конкретизує суть порушення, не відображено в рамках яких заходів контролюючого органу встановлено невідповідність діяльності товариства вимогам чинного законодавства, на підставі яких відомостей або документів (дата, номер, підпис уповноваженої особи) були встановлені факти сумнівності, сумнівність яких саме операцій (дата операції, характер та наслідки такої операції та інші докази вчинення таких операцій, показання свідків, працівників) була встановлена податковим органом.

Суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального, є самостійною обставиною, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання та відповідні посилання на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 серпня 2021 року у справі №140/14625/20 та враховує саме останню правову позицію Верховного Суду з даного приводу, викладену в постановах від 12.10.2021 у справі №120/5729/20-а, від 28.10.2021 у справі №520/10214/2020, від 02.12.2021 у справі №120/3918/20-а.

Вказані обставини зумовлюють висновок про те, що наказ ГУ ДПС у Київській області від 29.06.2021 №1171-П не відповідає положенням ПК України щодо його змісту.

Відносно встановлених контролюючим органом під час проведеної фактичної перевірки порушень, суд зазначає наступне.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України визначені чинним на час виникнення спірних правовідносин Законом №481/95-ВР.

Як слідує з визначення термінів задекларованих у Законі № 481/95-ВР, а саме:

виробництво пального - діяльність з переробки нафти, газового конденсату, природного газу та їх суміші, в результаті якої отримується пальне або інші продукти переробки; зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик;

сировина - предмети праці та природні компоненти, які підлягають подальшій переробці; повний технологічний цикл виробництва - сукупність приміщень, технологічного та іншого обладнання, відповідних технологічних процесів, що забезпечують переробку сировини в продукцію, готову для реалізації кінцевому споживачу, а також лабораторій (власних або залучених на договірних засадах у випадках, передбачених цим Законом), акредитованих відповідно до законодавства;

місце виробництва пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для виробництва та/або зберігання пального на праві власності або користування;

місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик.

Стаття 2 Закону №481/95-ВР визначає, що виробництво пального здійснюється суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) незалежно від форми власності за умови наявності ліцензії на право виробництва пального.

Статтею 17 Закону №481/95-ВР передбачено, що за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством. За виробництво пального без наявності ліцензії передбачено штраф - 1000000 гривень.

Підпунктом 14.1.28-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України, визначено, що виробництво підакцизних товарів (продукції) технологічний процес, в тому числі змішування, здійснення якого внаслідок зміни форми, властивостей або складу сировини, напівфабрикатів або готової продукції призводить до тримання підакцизних товарів (продукції, у тому числі сировини), надання таким товарам інших властивостей, що призводить або не призводить до збільшення обсягів таких товарів.

Разом з тим, суд зауважує, що норми Закону №481/95-ВР щодо визначення діяльності, що вважається виробництвом пального, не стосуються питання оподаткування, а стаття 18 Закону №481/95-ВР визначає, що всі інші закони та нормативно-правові акти, які стосуються виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового та зернового дистиляту, спирту етилового ректифікованого виноградного, спирту етилового ректифікованого плодового, дистиляту виноградного спиртового, спирту-сирцю плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів і пального, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відтак, суд уважає, що до спірних правовідносин в частині визначення, яка діяльність вважається виробництвом пального та підлягає ліцензуванню, повинні бути застосовані норми Закону України №481/95-ВР, як спеціального закону, який здійснює регулювання правовідносин, пов`язаних із виробництвом та обігом пального.

Суд встановив, ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» зареєстроване як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 13.02.2019, основним видом економічної діяльності якого є: 52.10 складське господарство (а.с.127).

У ході проведення фактичної перевірки встановлено, що на нафтобазі позивачем здійснює змішування бензинів автомобільних А-95-Євро 5-Е5 (код згідно з УКТ ЗЕД ), А-92-Євро 5-Е5 (код згідно з УКТ ЗЕД ) та антидетонаторів (присадки для пального) Octimise G2083 (код УКТ ЗЕД ) з урахуванням ТУУ 19.2-1:2013 «Бензини автомобільні «Mustang».

З урахуванням встановлених при перевірці обставин контролюючим органом зроблений висновок про наявні факти здійснення ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» виробництва пального без наявності відповідної ліцензії, чим порушено вимоги статті 2 Закону №481/95-ВР.

Стосовно вказаних порушень суд зазначає, що для отримання бензинів автомобільних MUSTANG А-92-Євро 5-Е5, А-95-Євро 5-Е5, дизельного пального MUSTANG ДП-Л-Євро 5-ВО та дизельного пального MUSTANG + ДП-Л-Євро5-ВО на нафтобазі позивача як компоненти використовуються готові товарні марки пального (бензин А-92-Євро 5-Е5 код УКТЗЕД ; бензин А-95-Євро 5-Е5 код УКТЗЕД , дизельне пальне ДП-Л-Євро 5-ВО код УКТЗЕД ) та миючі присадки, які покращують експлуатаційні (мийні властивості) палив (Octimise G2083, Octimise D3042).

Позивач під час фактичної перевірки зазначив, що в процесі удосконалення якості пального шляхом компаундування товарних бензинів та присадок позивач керується ТУ У 19.2-1:2013, які пройшли перевірку на відповідність законодавству України та внесені до обліку уповноваженою особою Мінекономрозвитку.

Декларація про відповідність, яка видана ТзОВ «ВОГ РЕСУРС», підтверджує факт удосконалення якості бензинів автомобільних з метою отримання якості бензинів автомобільних MUSTANG, що також підтверджується актами удосконалення якості бензинів автомобільних (а.с.64-67).

Таким чином, в результаті компаундування (змішування) товарних бензинів, дизпалива та присадок до пального, що поліпшують їх мийні властивості, не змінюється їх октанове число, не змінюються форма, властивості та склад такого пального, а відповідно не утворюється новий продукт (пальне), якому має бути присвоєний код УКТ ЗЕД товару, а тому така діяльність в розумінні Закону №481/95-ВР не підпадає під ліцензійну діяльність з виробництва пального у зв`язку з відсутністю ознак виробництва пального, визначених цим законом.

Додатково суд також врахує лист Міненерго від 23.12.2021 № 26/1.6-7.2-21469, в якому зазначено, що додавання до палив моторних додатків (присадок), які покращують експлуатаційні характеристики палива, при цьому не змінюючи їх фізико-хімічних показників, не визначається як виробництво, а є процесом удосконалення якості пального. Враховуючи наведене, додавання до палив моторних додатків (присадок) не вимагає здійснення процедури постановки продукції на виробництво згідно з ДСТУ 4311:2004 «Система розроблення та постановки продукції на виробництво. Продукція нафтопереробки та нафтохімії. Основні положення» (а.с.165).

Враховуючи вищезазначене, на думку суду, діяльність позивача пов`язана із змішування підакцизних товарів знаходиться в межах визначення, яке Закон №481/95-ВР іменує зберіганням пального.

Тобто, в діях позивача зі змішування пального із присадками відсутній повний технологічний цикл виробництва, що полягає у переробці сировини в продукцію готову до споживання, як того вимагає положення Закону №481/95-ВР, а відтак податкове повідомлення-рішення від 10.08.2021 №17705/0901 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 10.08.2021 №17704/0901, яке прийняте контролюючим органом з огляду на встановлене порушення щодо оптової торгівлі пальним без наявності ліцензії (а.с.44-47), суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону №481/95-ВР оптова торгівля пальним - діяльність із придбання та подальшої реалізації пального із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик суб`єктам господарювання (у тому числі іноземним суб`єктам господарювання, які діють через своє зареєстроване постійне представництво) роздрібної та/або оптової торгівлі та/або іншим особам.

Із викладеного слідує, що для того, щоб господарська діяльність суб`єкта господарювання підпадала під визначення оптова торгівля пальним, така діяльність має складатись одночасно із двох складових: 1) придбання пального; 2) реалізація пального іншим особам (оптова або роздрібна торгівля).

Так, в ході проведення перевірки встановлено, що ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» з території нафтобази здійснювало оптову торгівлю пальним без наявності відповідної ліцензії, що підтверджується акцизними накладними, складеними позивачем та зареєстрованими в Єдиному реєстрі акцизних накладних, чим порушено вимоги статті 15 Закону №481/95-ВР.

Відповідно до акцизних накладних форми «П» від 26.06.2021 №47809 ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» відвантажувало ТзОВ «АРСТАК» та від 28.06.2021 №47994 - ТзОВ «ВОГ РЕСУРС» дизельне паливо у певній кількості та асортименті (а.с.68-71,128зворот-129).

Судом встановлено, між ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» (зберігач) та ТзОВ «АРСТАК» (поклажодавець) було укладено договір зберігання нафтопродуктів від 16.02.2021 №0702/1602, згідно із умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, зберігач зобов`язується за плату зберігати на нафтобазах, що визначаються в Додатках до цього договору, нафтопродукти наступних марок: дизельне паливо, бензин неетильований, які будуть передані йому поклажодавцем, і повернути їх поклажодавцеві на його вимогу у визначений поклажодавцем термін (строк) (а.с.112-116).

Відповідно до пункту 1.4 вказаного договору до зберігача не переходить право власності на нафтопродукти, передані йому поклажодавцем на зберігання. Зберігач не має права використовувати нафтопродукти, передані йому на зберігання поклажодавцем, у своєму господарському обороті та/або передавати їх третій особам.

Згідно із актом приймання передачі майна (зі зберігання) від 26.06.2021 ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» у відповідності до договору зберігання передано, а поклажодавцем прийнято зі зберігання дизельне паливо в кількості 109161,56 кг (а.с.116зворот). При цьому довідка про рух пального до вищевказаного договору свідчить про переміщення нафтопродуктів (а.с.129зворот-131).

Водночас між ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» (зберігач) та ТзОВ «ВОГ РЕСУРС» (поклажодавець) був укладений договір зберігання від 01.09.2020 №01/09/20. На підтвердження господарської операції зберігання (відпуску) пального відповідно до даного договору позивач надав акт прийому-передачі від 28.06.2021, з якого слідує, що ТзОВ «ГРАНДТЕРМІНАЛ» передало, а ТзОВ «ВОГ РЕСУРС» прийняло зі зберігання Octimise D3042 в кількості 1,35 кг, бензин А-95 в кількості 15 132,29 кг, дизельне паливо в кількості 120 825,48 кг (а.с.120).

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Положенням статті 944 ЦК України встановлено, що зберігач не має права без згоди власника користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (статті 953 ЦК України).

Таким чином, позивач, відповідно до укладеного з власником пального договору приймає на зберігання, зберігає на власному акцизному складі та повертає зі зберігання пальне ТзОВ «АРСТАК» та ТзОВ «ВОГ РЕСУРС» і згідно вимог законодавства не має права розпоряджатись даним пальним, а може лише повернути пальне зі зберігання його власнику, або уповноваженій ним особі, в межах договорів зберігання пального.

За правилами підпункту 14.1.6. пункту 14.1 статті 14 ПК України, акцизний склад - це:

а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів;

б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Відповідальне зберігання - господарська операція, що здійснюється платником податків і передбачає передачу згідно з договорами схову матеріальних цінностей на зберігання іншій фізичній чи юридичній особі без права використання у господарському обороті такої особи з подальшим поверненням таких матеріальних цінностей платнику податків без зміни якісних або кількісних характеристик (підпункт 14.1.32. пункту 14.1 статті 14 ПК України).

За приписами підпункту 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 ПК України, продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Отже, наведеною нормою чітко визначено, що не є продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів відповідального зберігання, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Разом з тим, відповідно до підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України, реалізація пального або спирту етилового для цілей розділу VI цього Кодексу - будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального або спирту етилового з переходом права власності на таке пальне або спирт етиловий чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу/акцизного складу пересувного.

На думку суду, посилання відповідача на підпункт 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України є помилковим, позаяк дана норма надає розширене тлумачення терміну реалізація пального, як будь-яка фізична передача пального, лише для застосування до конкретних правовідносин, а саме розділу VI ПК України - Акцизний податок.

Правовідносини ж по ліцензуванню оптової торгівлі пальним регулюються Законом №481/95-ВР, тому визначення реалізації пального згідно підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України до цих правовідносин не застосовуються.

Відповідно до статті 1 Закону №481/95-ВР терміни пальне, електронна сигарета, рідини, що використовуються в електронних сигаретах, вживаються в Законі у значеннях, наведених у Податковому кодексі України. Натомість, в цьому Законі відсутнє посилання на застосування інших термінів у значеннях, наведених в ПК України.

За наведеного, оптова торгівля шляхом придбання і реалізації пального в розумінні статті 1 Закону №481/95-ВР можлива лише шляхом набуття суб`єктом господарювання пального у власність, і, відповідно, подальшої передачі права власності на пальне іншому суб`єкту господарювання, на підставі певних господарських договорів, як приклад договір купівлі-продажу, чи договір поставки, тощо.

Разом з тим, відповідач залишає поза увагою факт відсутності придбання відповідного пального позивачем.

Відтак, контролюючий орган мав встановити факт придбання позивачем пального, яке надалі передавалось ТзОВ «АРСТАК» та ТзОВ «ВОГ РЕСУРС». Однак, такий факт не встановлений. Крім того, під час перевірки посадові особи відповідача не дослідили правових підстав надходження та передачі пального з акцизного складу позивача. Єдиною підставою для висновків акта перевірки зазначено лише факт реєстрації позивачем акцизних накладних.

Відповідно до пункту 231.3 статті 231 ПК України особа, яка реалізує пальне або спирт етиловий, зобов`язана скласти акцизну накладну в двох примірниках у разі реалізації пального або спирту етилового:

а) з акцизного складу до іншого акцизного складу, в тому числі через трубопровід або з використанням акцизного складу пересувного, у разі якщо до реалізації пального або спирту етилового такий інший акцизний склад уже відомий;

б) з акцизного складу до акцизного складу пересувного;

в) з акцизного складу пересувного до іншого акцизного складу пересувного;

г) з акцизного складу пересувного до акцизного складу.

Особа, яка склала акцизну накладну в двох примірниках, зобов`язана зареєструвати перший примірник такої акцизної накладної в Єдиному реєстрі акцизних накладних, а другий примірник такої акцизної накладної в день її складання надіслати розпоряднику акцизного складу - отримувачу пального або спирту етилового.

Аналогічні норми наведені і в Порядку ведення Єдиного реєстру акцизних накладних затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 24.02.2016 №114.

Матеріалами справи стверджується, що акцизні накладні форми «П» від 26.06.2021 №47809 та від 28.06.2021 №47994 позивач реєстрував згідно вимог пункту 231.3 статті 231 ПК України, оскільки в момент повернення пального зі зберігання відбувалась реалізація пального в розумінні розділу VI ПК України. Однак, при такій передачі не відбувалась торгівля пальним, оскільки позивач власного пального на акцизному складі не має.

Позивач реєстрував вказані акцизні накладні саме на ТзОВ «АРСТАК» та ТзОВ «ВОГ РЕСУРС», оскільки дані суб`єкти господарювання безпосередньо фізично отримували пальне у позивача. Водночас ні позивач, ні його контрагенти не є покупцем/продавцем пального, а беруть участь у відповідних правовідносинах як суб`єкти, що надають послуги (зберігання та наливу).

З наведеного слідує, що позиція контролюючого органу суперечить змісту Закону №481/95-ВР, оскільки останній ототожнює господарську діяльність зі зберігання пального і господарську діяльність з оптової торгівлі пальним.

Відповідно до підпункт 4.1.4. пункту 4.1 статті 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципові презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу;

В силу приписів пункту 56.21 статті 56 ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

На думку суду, підпункт 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 ПК України та підпункт 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України припускають неоднозначне трактування прав та обов`язків платників податків в частині визначення поняття реалізація пального, тому для застосування Закону №481/95-ВР мають прийматись положення підпункту 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 ПК України, тобто на користь платника податку.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2021 у справі № 460/337/21.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону №481/95-ВР за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Абзацом 8 частини другої статті 17 Закону №481/95-ВР встановлено, що до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії - 500000 гривень.

З урахуванням наведеного, суд погоджується із доводами позивача про те, що товариством не здійснювалась оптова торгівля пальним, що виключає застосування штрафу за торгівлю пальним без наявності відповідної ліцензії в сумі 500000,00 грн згідно із оскаржуваним рішенням від 10.08.2021 №17704/0901.

Окрім того, оскільки в ході розгляду даної справи суд дійшов висновку, що фактична перевірка позивача проведена з порушенням вимог статті 80 ПК України, тому вказана обставина є додатковою підставою для визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій, винесеного за наслідками висновку такої перевірки.

В контексті зазначеного суд зауважує, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Таким чином, рішення, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.04.2021 у справі №816/501/16 та від 21.10.2020 у справі №200/14942/18-а, від 22.09.2020 у справі №520/8836/18.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду належними та допустимими доказами правомірність оскаржуваних рішень, а тому адміністративний позов слід задовольнити повністю.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, пункт 268; рішення у справі «Баришевський проти України», заява № 71660/11, пункт 95; рішення у справі «Двойних проти України», заява №72277/01, пункт 80; рішення у справі «Меріт проти України», заява №66561/01, пункті 88). Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При цьому надані послуги повинні бути обґрунтованими, а доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.

Позивач в позовній заяві просить суд стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано такі документи: договір про надання правничої допомоги від 12.01.2022 (178-182), додаткова угода №1 до вказаного договору від 17.01.2022 (а.с.183), акт прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 16.02.2022 (а.с.184-185), платіжне доручення від 16.02.2022 № (а.с.186), детальний опис виконаних робіт, наданих послуг від 21.02.2022 (а.с.188).

Зокрема, як вбачається із акту прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 16.02.2022 та детального опису виконаних робіт, наданих послуг від 21.02.2022, на виконання договору про надання правової допомоги від 12.01.2022, в період січень лютий 2022 року виконавцем були виконані, а клієнтом прийняті наступні послуги з надання правової допомоги: вивчення матеріалів акту фактичної перевірки від 08.07.2021 №10954/10-36-09-00-16 (2 год) 2000,00 грн; підготовка та подання позовної заяви про оскарження податкового повідомлення-рішення від 10.08.2021 №17704/0901 та податкового повідомлення-рішення від 10.08.2021 №17705/0901 (4 год) 4000,00 грн; підготовка заперечення на відзив (2 год) 2000 грн; підготовка супровідного листа від 16.02.2022 (2 год) - 2000 грн. Всього вартість наданих послуг 10000,00 грн.

Загальна вартість робіт (наданих послуг) в сумі 10000,00 грн була сплачена позивачем адвокату відповідно до платіжного доручення від 16.02.2022 № (а.с.136).

За загальним правилом зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Разом із тим, частина дев`ята статті 139 КАС України визначає критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат та виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Враховуючи, що в судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо стягнення витрат на правничу допомогу, та беручи до уваги час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг та їх обсяг, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу в даній справі до 6000,00 грн, відтак решту витрат на вказану допомогу повинен понести позивач.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в загальному розмірі 28500,00 грн, з них: судовий збір в сумі 22500,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 10.08.2021 №17704/0901 та №17705/0901.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАНДТЕРМІНАЛ» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області судові витрати в сумі 28500,00 грн (двадцять вісім тисяч п`ятсот гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРАНДТЕРМІНАЛ» (43023, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Єршова, будинок 1, );

Відповідач: Головне управління ДПС у Київській області (03151, місто Київ, вулиця Народного Ополчення, будинок 5А, офіс 3, ).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій

Повне судове рішення складено 30 травня 2022 року.