Справа № 380/25225/21
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2022-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

з питань закриття провадження у справі

25 травня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Чаплик І.Д.,

секретар судового засідання Посмітюх К.Т.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача 1 Качмар Ю.Ю.,

представника відповідача 2 не з`явився,

розглянув у підготовчому судовому засіданні в м. Львові клопотання про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Юридичного департаменту Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Львівської міської ради (79008, м.Львів, пл.Ринок,1, ), Юридичного департаменту Львівської міської ради (79008, м.Львів, пл.Ринок,1, ), в якій позивач просить суд:

- визнати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 249 від. 13.03.2020 протиправним;

- скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 249 від. 13.03.2020 як протиправне.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №249 від 13.03.2020 порушує авторське право позивача, як винахідника запатентованої корисної моделі Охоронна система Аресконт, оскільки на його виконання комунальні навчальні заклади міста, які уклали з позивачем ліцензійні договори і зобов`язалися погоджувати тендерну документацію на закупівлю охоронних послуг, подають на погодження тендерну документацію без врахування взятих на себе зобов`язань щодо зазначення в тендерній документації вимог до учасників закупівлі про надання документів (ліцензійний договір), які підтверджують право учасника тендерних торгів на використання патенту на корисну модель № НОМЕР_2 .

Позивач вважає, що оскаржуване рішення змушує структурні підрозділи, виконавчі органи Львівської міської ради, комунальні підприємства, установи, організації укладати договори з надання охоронних послуг, у тому числі з моніторингу сигналів тривоги, послуг з охорони об`єктів, послуг зі спостереження, встановлення систем пожежної та/або охоронної сигналізації виключно на конкурсних засадах із застосуванням системи електронних державних закупівель, а отже незаконно обмежує заклади у своїй господарській діяльності при здійсненні державних закупівель, і виконання оскаржуваного рішення порушує ч.4 п.2 ст.40 Закону України «Про публічні закупівлі»; переговорна процедура застосовується замовником як виняток у разі, якщо існує необхідність захисту прав інтелектуальної власності.

Ухвалою суду від 24 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду й відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення цієї ухвали подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Ухвалою від 22 лютого 2022 року суд перейшов до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Юридичного департаменту Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, із спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження.

14.03.2022 розгляд справи відкладено в зв`язку з неявкою сторін та відсутністю належних доказів їх повідомлення про час та місце судового засідання.

Ухвалою суду від 19.04.2022 задоволено клопотання позивача про участь у судових засіданнях у справі №380/25225/21 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

26.04.2022 до суду надійшла заява від представника виконавчого комітету Львівської міської ради про закриття провадження в справі, оскільки дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Заява обгрунтована тим, що підставою позовних вимог позивач вказує порушення оскаржуваним рішенням його права власності, зокрема, авторського права щодо використання корисної моделі «Охоронна система «Аресконт». Тобто, розглядуваний спір, хоча і зумовлений владними функціями відповідача, як суб`єкта владних повноважень, однак має за мету захист цивільного права позивача, що виключає можливість його розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В судовому засіданні 27.04.2022 оголошено перерву для надання можливості позивачу подати письмові обгрунтування щодо поданої Виконавчим комітетом Львівської міської ради заяви про закриття провадження в справі.

В судовому засіданні 25.05.2022 представник відповідача клопотання про закриття провадження в справі підтримав з підстав, викладених у клопотанні.

Позивач проти закриття провадження у справі заперечив, процитувавши заперечення на вказане клопотання. Доводи позивача зводяться до підстав позовних вимог, які заявлені ним у позовній заяві. Зокрема, щодо порушення оскаржуваним рішення авторського права позивача та ч.4 п.2 ст.40 Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки оскаржуване рішення змушує структурні підрозділи, виконавчі органи Львівської міської ради, комунальні підприємства, установи, організації укладати договори з надання охоронних послуг, у тому числі з моніторингу сигналів тривоги, послуг з охорони об`єктів, послуг зі спостереження, встановлення систем пожежної та/або охоронної сигналізації виключно на конкурсних засадах із застосуванням системи електронних державних закупівель, а отже незаконно обмежує заклади у своїй господарській діяльності при здійсненні державних закупівель. При цьому, позивач покликається на передбачене ч.1 ст.5 КАС України право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.

При вирішенні вказаного клопотання, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частинами 1 та 2 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 5 статті 5 КАС України, ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно - правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін публічно-правовий спір означає спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (п.2 ст.4 КАС України).

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно- владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 805/4506/16-а, від 27 червня 2018 року у справі № 815/6945/16, а також в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 826/6396/17.

У постанові від 16.09.2020 у справі № 804/8836/17 при визначенні юрисдикції спору Велика Палата Верховного Суду зазначила:

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2021 року у справі № 640/4325/21.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З аналізу матеріалів справи судом встановлено, що виникнення спірних правовідносин у справі зумовлено незгодою позивача з рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 249 від. 13.03.2020, яким порушено авторське право позивача, як винахідника запатентованої корисної моделі Охоронна система Аресконт, оскільки на його виконання комунальні навчальні заклади міста, які уклали з позивачем ліцензійні договори і зобов`язалися погоджувати тендерну документацію на закупівлю охоронних послуг, подають на погодження тендерну документацію без врахування взятих на себе зобов`язань щодо зазначення в тендерній документації вимог до учасників закупівлі про надання документів (ліцензійний договір), які підтверджують право учасника тендерних торгів на використання патенту на корисну модель № 118627.

Згідно з частиною першою статті 420 Цивільного кодексу України до об`єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать: літературні та художні твори; комп`ютерні програми; компіляції даних (бази даних); виконання; фонограми, відеограми, передачі (програми) організацій мовлення; наукові відкриття; винаходи, корисні моделі, промислові зразки; компонування (топографії) інтегральних мікросхем; раціоналізаторські пропозиції; сорти рослин, породи тварин; комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення; комерційні таємниці.

Суд звертає увагу, що відповідно до частин 1, 2 статті 418 Цивільного кодексу України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що розглядуваний спір хоча й зумовлений владними функціями відповідача, як суб`єкта владних повноважень, однак має за мету захист майнових прав, які стосуються охорони права інтелектуальної власності позивача, що виключає можливість його розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Тобто, захист приватного права позивача є домінуючим у вказаному спорі, а правовідносини щодо застосування оскаржуваного рішення перейшли з публічно-правової до приватноправової площини, а саме укладання, зміни і виконання договору щодо розпорядження майновими правами інтелектуальної власності. Таким чином, спір між сторонами у справі не є публічно-правовим.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Положеннями частини 2 статті 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, що Вищий суд з питань інтелектуальної власності розглядає справи щодо прав інтелектуальної власності, зокрема: справи у спорах щодо реєстрації, обліку прав інтелектуальної власності, визнання недійсними, продовження дії, дострокового припинення патентів, свідоцтв, інших актів, що посвідчують або на підставі яких виникають такі права, або які порушують такі права чи пов`язані з ними законні інтереси; справи у спорах щодо укладання, зміни, розірвання і виконання договору щодо розпорядження майновими правами інтелектуальної власності, комерційної концесії.

Згідно з частиною першою розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України частина четверта статті 3, частини перша та друга статті 20 (в частині визначення юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності), частина третя статті 24, частина третя статті 25, частина дев`ята статті 31, частина друга статті 33, частина третя статті 253, частина перша статті 320 цього Кодексу (в частині права на подання заяви про перегляд судового рішення Вищого суду з питань інтелектуальної власності) вводяться в дію з дня, наступного за днем опублікування Головою Вищого суду з питань інтелектуальної власності у газеті «Голос України» повідомлення про початок роботи Вищого суду з питань інтелектуальної власності.

Пунктом 16 частини 1 розділу XI «Перехідних положень» Господарського процесуального кодексу України установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: до початку роботи Вищого суду з питань інтелектуальної власності справи щодо прав інтелектуальної власності розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, судами відповідно до правил юрисдикції (підвідомчості, підсудності), які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 910/18195/17.

Крім того, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З аналізу вищевикладеного суд приходить до висновку, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від основного принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 вищезгаданої Конвенції.

Оскільки, як вбачається вище, суд прийшов до висновку, що між позивачем та відповідачами виник спір, пов`язаний із захистом прав інтелектуальної власності, звернення позивача до суду з цим позовом покликане необхідністю захисту його прав не у сфері публічно-правових відносин, а його майнових прав, та з огляду на склад учасників цього спору та предмет позову його вирішення віднесено до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 КАС України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України встановлено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Оскільки суд дійшов висновку, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, провадження у справі підлягає закриттю згідно п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України. Водночас, згідно вимог ч. 1 ст. 239 КАС України, суд роз`яснює позивачеві про віднесення даної справи до юрисдикції господарського суду в порядку господарського судочинства.

Згідно з ч. 2 ст. 239 КАС України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 238 КАС України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 7 Закону України Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Оскільки на час постановлення ухвали про закриття провадження у справі відсутнє клопотання особи, яка його сплатила, питання про повернення судового збору буде вирішуватися після надходження відповідного клопотання.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 19, 238, 239, 241, 243, 248, 256, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в :

клопотання представника Виконавчого комітету Львівської міської ради про закриття провадження у справі задовольнити.

Закрити провадження у справі №380/25225/21 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Юридичного департаменту Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення.

Роз`яснити ОСОБА_1 його право на звернення з вказаними позовними вимогами до відповідного господарського суду.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що повторне звернення до Львівського окружного адміністративного суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, передбачені статями 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог п. 3 розділу VI Прикінцеві положення, підп. 15.5 п. 15 розділу VIІ Перехідні положення цього Кодексу.

Повний текст ухвали складено та підписано 30.05.2022.

Суддя Чаплик І.Д.