Справа № 200/13259/21
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2022-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 року Справа№200/13259/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасенка І.М.,

при секретарі судового засідання: Масловій К.С.,

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення інфляційних втрат та 3% річних,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Просив суд: стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 за період з 21 листопада 2014 року по 08 квітня 2021 року фінансових збитків за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 270532,80 грн., та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 38317,81 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04 липня 2014 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Український фінансовий світ» (далі - ПАТ «КБ «УФС») було укладено Договорів банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» за № 43909, за умовами якого ПАТ «КБ «УФС» прийняв від ОСОБА_1 на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти в сумі 11500,00 (одинадцять тисяч п`ятсот) євро 00 євроцентів у тимчасове строкове користування на строк до 05 серпня 2014 року (дата повернення вкладу) та зобов`язується сплачувати проценти за його користування у розмірі 5,75 процентів річних. На виконання умов договору 04 липня 2014 року, через касу банку ОСОБА_1 були внесені на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 11500,00 євро.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 14 серпня 2014 року № 491 «Про віднесення ПАТ «КБ «УФС» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 14 серпня 2014 року прийнято рішення за № 69 про запровадження з 15 серпня 2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «УФС» - Гончарова С.І.

Постановою Правління Національного банку України від 10 листопада 2014 року № 717 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «УФС». На виконання даної постанови, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) було прийнято рішення від 13 листопада 2014 року № 119 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «УФС» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». Даним рішенням розпочато з 13 листопада 2014 року процедуру ліквідації цього Банку та призначено Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку Гончарова С.І.

Виплату коштів вкладникам ПАТ «КБ «УФС» розпочато 21 листопада 2014 року, про що було розміщено інформацію на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Проте позивачу кошти виплачені не були з причин відсутності інформації про нього у реєстрі вкладників ПАТ «КБ «УФС», у зв`язку з чим він звернувся до суду.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від від 06 травня 2020 року у справі №200/2377/20-а та ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 року, якою було застосовано судовий контроль за виконанням судового рішення у справі №200/2377/20-а, 08 квітня 2021 року ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 200 000,00 грн, які були зараховані на його рахунок у банківській установі.

Таким чином, в результаті неправомірних дій та бездіяльності Фонду, які встановлені судовими рішеннями, гарантована сума відшкодування за вкладом була виплачена з простроченням понад шість років.

На думку позивача, у зв`язку з несвоєчасною виплатою гарантованого відшкодування, на підставі статті 625 ЦК України наявні законні підстави для стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних витрат за весь час прострочення.

11 жовтня 2021 року відкрито провадження по справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 08 грудня 2021 року, змінено спрощене провадження на засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

04 січня 2022 року, позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд: 1) визнати протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо не виплати ОСОБА_1 гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Український фінансовий світ» за Договором банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» № 43909 від 04.07.2014 року у період з 30 вересня 2020 року (дата набрання рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 травня 2020 року у справі № 200/2377/20-а законної сили) по 01 квітня 2021 року (дата фактичного перерахування Фондом гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом на рахунок Шевченківського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ м. Київ); 2) стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 за період з 21 листопада 2014 року по 01 квітня 2021 року суму інфляційних збитків за прострочення виплати гарантованого відшкодування за вкладом в розмірі 249736,01 грн. та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 36083,65 грн.

12 січня 2022 року було закрито підготовче провадження по справі № 200/13259/21 та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач до судового засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутністю.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився. Надав суду письмовий відзив, в якому зазначив, що 14 серпня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення ПАТ «КБ «Український фінансовий світ», а отже ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим. Таким чином, повноваження Фонду як ліквідатора банку припинено.

Зазначає, що Фонд є державною установою, яка виконує спеціальні функції та не має на меті отримання прибутку, не відповідає за зобов`язаннями банків. Правовідносини між позивачем і банком ґрунтуються на договорі, а між позивачем та Фондом на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідальність Банк несе за договором, а Фонд за законом.

Щодо заявлених позовних вимог представник відповідача зазначив, що порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами встановлюється Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Положенням про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 року № 14.

З приписів ст. ст. 26, 27 та 48 Закону та Розділів III і IV Положення № 14 вбачається, що Фонд гарантування починає виплату коштів в межах гарантованої державою суми відшкодування (200 000,00 грн.) вкладникам неплатоспроможного банку, які включені в Загальний реєстр вкладників. У Фонду гарантування відсутні будь-які первинні документи по вкладникам і тому при складанні Загального реєстру використовуються виключно інформація, що наявна в переданому уповноваженою особою Переліку вкладників.

Законодавство не покладає обов`язок на Фонд враховувати під час складання Загального реєстру інші документи, окрім Переліку рахунків вкладників.

Перелік, який складається Уповноваженою особою та Загальний реєстр, який затверджується Фондом гарантування, є різними за суггю, змістом та призначенням документами. Перелік складається уповноваженою особою Фонду, а Загальний реєстр вкладників формується та затверджується Фондом на підставі Переліку. Перелік, який складається уповноваженою особою, по суті мас характер попереднього документу, який надалі у формі Загального реєстру затверджується Фондом гарантування.

Відповідач вказує на те, що загальний реєстр не складається та не затверджується уповноваженою особою Фонду гарантування, як і Перелік вкладників не складається та не затверджується Фондом гарантування.

Отже, з огляду на вказане, представник відповідача підкреслює те, що повноваження щодо формування переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування, та визначення сум, що підлягають відшкодуванню покладені на Уповноважену особу Фонду.

Таким чином, на думку представника відповідача, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як ліквідатора ПАТ «КБ «УФС» припинено, та, відповідно, повноваження Уповноваженої особи, які були делеговані Фондом гарантування також припинено. Архівні документи банку передані на зберігання до Національного банку України, а отже, оскільки додаткова інформація щодо позивача не була подана до Фонду, Фонд не мав права самостійно затверджувати будь-які зміни до Загального реєстру вкладників ПАТ «КБ «УФС».

Відповідачем також вказано на те, що на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.05.2019 року у справі № 200/2377/20-а, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2020 року, позивачем було отримано 08.04.2021 року гарантовану суму у розмірі 200000,00 грн, про що зазначено позивачем у позовній заяві.

Щодо стягнення 3 % річних, інфляційних збитків представник відповідача зазначив, що стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами. Водночас, у спорах пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідацію, своїх зобов`язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей закон є пріоритетним.

Цим законом передбачено, що на час тимчасової адміністрації нарахування штрафних санкцій не здійснюється.

У своєму відзиві на уточнену позовну заяву, представник відповідача, крім іншого зазначив, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Крім того, підставою застосування передбаченої ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Положення статті 625 Цивільного кодексу України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, до правовідносин позивача з Фондом не застосовуються.

Згідно зі статтею 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Отже, представник відповідача вважає, що в даному випадку у спірних правовідносинах Фонд є суб`єктом владних повноважень, і майнові відносини між сторонами засновані на адміністративному підпорядкуванні, тому стаття 625 Цивільного кодексу України на ці відносини не поширюється.

Крім того представник відповідача зазначив, що враховуючи те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не вступав з позивачем в жодні договірні відносини та під час тимчасової адміністрації не передбачено можливість нарахування штрафних санкцій.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом НОМЕР_2 .

04 липня 2014 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Український фінансовий світ» було укладено Договір банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» за № 43909, за умовами якого ПАТ «КБ «УФС» прийняв від ОСОБА_1 на вкладний (депозитний) рахунок грошові кошти в сумі 11 500,00 (одинадцять тисяч п`ятсот) євро 00 євроцентів у тимчасове строкове користування на строк до 05 серпня 2014 року (дата повернення вкладу) та зобов`язується сплачувати проценти за його користування у розмірі 5,75 процентів річних. На виконання умов договору 04 липня 2014 року, через касу банку ОСОБА_1 були внесені на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 11500,00 євро.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 14 серпня 2014 року № 491 «Про віднесення ПАТ «КБ «УФС» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 14 серпня 2014 року прийнято рішення за № 69 про запровадження з 15 серпня 2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «УФС» - Гончарова С.І.

Постановою Правління Національного банку України від 10 листопада 2014 року № 717 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «УФС».

На виконання даної постанови, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) було прийнято рішення від 13 листопада 2014 року № 119 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «УФС» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». Даним рішенням розпочато з 13 листопада 2014 року процедуру ліквідації цього Банку та призначено Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку Гончарова С.І.

Виплату коштів вкладникам ПАТ «КБ «УФС» розпочато 21 листопада 2014 року, про що було розміщено інформацію на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до відділення Банка-агента ПАТ «КБ «УФС» - ПАТ «Альфа-банк» за триманням гарантованої суми відшкодування за вкладом.

Проте, виплата йому здійснена не була, з причини відсутності інформації про ОСОБА_1 у реєстрі вкладників ПАТ «КБ «УФС».

26 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» Гончарову С.І. із заявою про виплату гарантованої суми відшкодування за вкладом у ПАТ «КБ «УФС».

Листом від 26 грудня 2014 року Уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» Гончаров С.І. повідомив ОСОБА_2 про те, що правочини, в тому числі договір банківського вкладу від 04 липня 2014 року № 43909 та операції з внесення та перерахування грошових коштів по рахунку, відкритому на виконання вказаного договору, є нікчемними.

23 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою, у якій просив здійснити йому виплату гарантованої суми відшкодування за вкладом та повідомити про включення його до Повного переліку вкладників та Загального реєстру вкладників. Зазначена була заява залишена Фондом без розгляду та відповіді.

Рішенням окружного адміністративного суду міста Києві від 30 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» щодо невнесення інформації про ОСОБА_1 до Повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «КБ «УФС» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, та зобов`язано Уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» внести інформацію про вкладника ОСОБА_1 до Повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «КБ «УФС» за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню та надати її до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Листом за № 34-036-10132/19 від 12 червня 2019 року Фонд повідомив ОСОБА_1 що тимчасове обмеження виплати гарантованої суми відшкодування здійснено на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 у справі № 757/21167/19-к, згідно якої в рамках кримінального провадження № 0000117 від 12.06.2017 року накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на рахунку ОСОБА_1 відкритому в ПАТ «КБ «УФС», та заборонено видаткові операції та/або інше використання.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року (справа № 757/39715/19-к), арешт та заборона видаткових операцій, що було накладено ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 у справі № 757/21167/19-к, скасовано як такий, що накладний без правових підстав.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Фонду про негайне здійснення виплати суми відшкодування за вкладом, до якої додав ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року про скасування арешту.

Листом за № 30-036-191/20 від 08 січня 2020 року Фонд повідомив ОСОБА_1 , що 05 червня 2019 року уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «УФС» подала документи державному реєстратору юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань для державної реєстрації припинення ПАТ «КБ «УФС» як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань, в зв`язку із чим Фондом завершені виплати гарантованих сум відшкодування за вкладами ПАТ «КБ «УФС», а також про те, що 14 серпня 2019 року внесений запис до відповідного Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань про державну реєстрацію припинення ПАТ «КБ УФС» як юридичної особи, а отже повноваження Фонду як ліквідатора припинені.

Оскільки гарантовану суму відшкодування за вкладом, яка була визначена Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у розмірі 200000,00 грн., ОСОБА_1 виплачена не була, позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 травня 2020 року у справі № 200/2377/20-а, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року, визнано протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати ОСОБА_1 гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк Український фінансовий світ за договором банківського вкладу (депозиту) Планер № 43909 від 04 липня 2014 року та стягнуто з Державної установи «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 200000,00 (двісті тисяч) гривень за вкладом, які було внесено за договором банківського вкладу № 43909 від 04 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк Український фінансовий світ.

30 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Фонду з вимогою про виконання судового рішення у добровільному порядку у якому зазначив банківські реквізити для перерахування грошових коштів.

Листом № 57-036-765/21 від 19 січня 2020 року, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив ОСОБА_1 що встановлений законом строк виплати гарантованого відшкодування за вкладом закінчився. Тобто, фактично відмовив у виконанні судового рішення, що набрало законної сили.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 року було застосовано судовий контроль за виконанням судового рішення у справі № 200/2377/20-а шляхом зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подати до Донецького окружного адміністративного суду звіт про повне виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 травня 2020 року у справі №200/2377/20-а у місячний строк з дня набрання цією ухвалою законної сили.

08 квітня 2021 року ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 200000,00 грн, які були зараховані на його рахунок у банківській установі.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 року № 4452-VI (далі Закон № 4452, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Закону № 4452 Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Перелік функцій, що їх виконує Фонд, наведений у частині другій статті 4 Закону № 4452, згідно з якою Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 вказаної частини).

Отже, Фонд створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку та здійснює у цій сфері нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 498/496/17.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.

Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Оскільки позивачем заявлено вимогу до Фонду визнання протиправною бездіяльності щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Український фінансовий світ» за Договором банківського вкладу «ПЛАНЕР» № 43909 від 04 липня 2014 року у період з 30 вересня 2020 року по 01 квітня 2021 року, а вимога про стягнення майнової шкоди є похідною, то суд приходить до висновку, що спір у цій справі є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки пов`язаний з виконанням ФГВФО владної управлінської функції з організації виплати цього гарантованого державою відшкодування для вкладників.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі також Закон № 4452), у своїй діяльності Фонд керується Конституцією України та законодавством України.

Метою Закону № 4452 є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

За приписами п. 6 ст. 2 Закону № 4452 ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону № 4452 тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

У відповідності до п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону № 4452 під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку).

Згідно із ч. 2 ст. 1 метою Закону № 4452 є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України.

Частиною 3 ст. 1 Закону № 4452 встановлено, що відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452 уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом ст. 3 Закону № 4452 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 4452 основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

На підставі частин 1-2 ст. 6 Закону № 4452 в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Частиною 1 ст. 26 Закону № 4452 закріплено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Згідно з положеннями ст. 27 Закону № 4452 уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує: 1) перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; 2) перелік рахунків вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4-6 частини четвертої статті 26 цього Закону; 3) переліки рахунків, за якими вкладники на індивідуальній основі отримують від банку відсотки за договорами, укладеними на умовах, що не є поточними ринковими умовами відповідно до статті 52 Закону України Про банки і банківську діяльність, або мають інші фінансові привілеї від банку та осіб, які використовують вклад як засіб забезпечення виконання іншого зобов`язання перед цим банком, що не виконане; 4) перелік рахунків вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду; 5) перелік рахунків вкладників, вклади яких мають ознаки, визначені статтею 38 цього Закону. Кошти за такими вкладами виплачуються Фондом після проведення аналізу ознак, визначених статтею 38 цього Закону, у тому числі шляхом надіслання запитів клієнтам банку, у порядку та строки, встановлені Фондом, а також підтвердження відсутності таких ознак.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону № 4452 виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду.

Фонд не пізніше ніж через 20 (в редакції станом на 21 листопада 2014 року сім) робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду.

Аналіз наведених норм свідчить, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду, у разі делегування їй повноважень, після запровадження тимчасової адміністрації в банку, фактично набуває всіх повноваження органів управління та контролю банку та діє в тому числі як представник останнього, зокрема в договірних правовідносинах з клієнтами банку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15 (провадження № 11-239апп18), від 24 квітня 2018 року у справі № 755/1700/16-ц (провадження 14-89цс18), у постановах Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справах № 826/5190/16 та № 826/24888/15.

Разом з тим, відповідно до частин 1, 2, 6 статті 26 Закону № 4452 саме Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами та відсотків на день початку процедури ліквідації банку.

Згідно з частиною 3 статті 34 Закону № 4452 виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора.

Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно.

Як вже зазначалось раніше, на підставі постанови Правління Національного банку України від 14 серпня 2014 року № 491 «Про віднесення ПАТ «КБ «УФС» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 14 серпня 2014 року прийнято рішення № 69 про запровадження з 15 серпня 2014 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрації в ПАТ «КБ «УФС» - Гончарова С.І. Виплати відшкодування вкладникам розпочались з 21 листопада 2014 року, проте гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом позивачу виплачено не було.

Бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невиплати позивачу гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Український фінансовий світ» за договором банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» № 43909 від 04 липня 2014 року в розмірі 200000,00 грн. встановлена в рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 06 травня 2020 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року по адміністративній справі № 200/2377/20-а.

Крім того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що бездіяльність Фонду мала місце і після набрання чинності рішенням суду у справі № 200/2377/20-а, зокрема у період з 30 вересня 2020 року (дата набрання рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 травня 2020 року у справі № 200/2377/20-а) до 01 квітня 2021 року (дата фактичного перерахування Фондом гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом на рахунок Шевченківського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ м. Київ).

Суд зазначає, що в даному випадку застосовується норма частини 3 статті 16 Закону № 4452 відповідно до якої шкода, заподіяна внаслідок рішень, дій та/або бездіяльності Фонду (його працівників), у тому числі шкода, заподіяна внаслідок професійної помилки членів виконавчої дирекції Фонду та/або уповноважених осіб Фонду, відшкодовується Фондом згідно із законодавством та страховими компаніями відповідно до умов договорів страхування (у разі їх укладення).

Питання про стягнення шкоди в адміністративному судочинстві, відповідно до положень частини 2 статті 21 КАС України, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

В силу положень частин 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом прийняття судом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Бездіяльністю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб спричинено шкоди вкладнику який мав право отримати кошти за рахунок Фонду відповідно частини третьої статті 27 Закону № 4452.

Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом.

Згідно з п. 2 ст. 26 Закону № 4452 вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Під час тимчасової адміністрації вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами за договорами, строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, та за договорами банківського рахунку з урахуванням вимог, визначених частиною четвертою цієї статті.

Отже, відповідно статті 26 Закону № 4452-VI вкладник має право, а виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом.

Право вкладника кореспондує з обов`язком Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснити виплату вкладнику гарантовану суму.

Внутрішні нормативні заходи не можуть погіршувати права вкладника та бути підставою для невиплати гарантованої суми вкладнику.

За приписами статті 610, 611 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

При цьому, проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення.

Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

У зв`язку з встановленим вище простроченням виконання відповідачем зобов`язань за договором банківського вкладу «ПЛАНЕР» № 43909 від 04 липня 2014 року, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційного збільшення.

Таким чином, у позивача виникли законні підстави для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з несвоєчасною виплатою гарантованого відшкодування за період з 21 листопада 2014 року по 31 березня 2021 року включно, оскільки дата виплати відшкодування за рішенням суду 01 квітня 2021 року.

Відповідач у даному випадку є боржником за зобов`язанням, яке виникло безпосередньо із норм Закону № 4452.

Розрахунок здійснюється за формулою: ІІС = (ІІ1:100) x (ІІ2:100) x (ІІ3:100) x ... (ІІZ:100) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період

IIc (103,00:100) (103,10:100) (105,30:100) (110,80:100) (114,00:100) (102,20:100) (100,40:100) (99,00:100) (99,20:100) (102,30:100) (98,70:100) (102,00:100) (100,70:100) (100,90:100) (99,60:100) (101,00:100) (103,50:100) (100,10:100) (99,80:100) (99,90:100) (99,70:100) (101,80:100) (102,80:100) (101,80:100) (100,90:100) (101,10:100) (101,00:100) (101,80:100) (100,90:100) (101,30:100) (101,60:100) (100,20:100) (99,90:100) (102,00:100) (101,20:100) (100,90:100) (101,00:100) (101,50:100) (100,90:100) (101,10:100) (100,80:100) (100,00:100) (100,00:100) (99,30:100) (100,00:100) (101,90:100) (101,70:100) (101,40:100) (100,80:100) (101,00:100) х (100,50:100) (100,90:100) (101,00:100) (100,70:100) (99,50:100) (99,40:100) (99,70:100) (100,70:100) (100,70:100) (100,10:100) (99,80:100) (100,20:100) (99,70:100) (100,80:100) (100,80:100) (100,30:100) (100,20:100) (99,40:100) (99,80:100) (100,50:100) (101,00:100) (101,30:100) (100,90:100) (101,30:100) (101,00:100) (101,70:100) = 2.35266402.

Інфляційне збільшення:

200000,00 x 2.35266402 - 200 000,00 = 270 532,80 грн.

Штрафні санкції 3% річних (ст. 625 ЦКУ).

Розрахунок здійснюється за формулою:

Сума санкції = Сx3xД:365:100, де С - сума заборгованості,

Д - кількість днів прострочення.

з 21.11.2014 року до 31.12.2015 року - 200 000,00 x 3% x 406 (днів в періоді) : 365 : 100 = 6673,97 грн.

з 01.01.2016 року до 31.12.2016 року - 200 000,00 x 3 % x 366 (днів в періоді) : 366 : 100 = 6000,00 грн.

з 01.01.2017 року до 31.12.2019 року - 200 000,00 x 3 % x 1095 (днів в періоді) : 365 : 100 = 18000,00 грн.

з 01.01.2020 року до 31.12.2020 року - 200 000,00 x 3 % x 366 (днів в періоді) : 366 : 100 = 6000,00 грн.

з 01.01.2021 року до 31.03.2021 року - 200 000,00 x 3 % x 90 (днів в періоді) : 365 : 100 = 1479,45 грн.

Всього штрафних санкцій: 38 153,42 грн.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та підрахунку суду, за період з 21 листопада 2014 року по 31 березня 2021 року сума інфляційних збитків за прострочення виплати гарантованого відшкодування за вкладом ОСОБА_1 складає 270 532,80 грн., а штрафні санкції у розмірі три відсотка річних від простроченої суми в розмірі 36083,65 грн., в той час коли позивач при підрахунку суми заборгованості допустив арифметичну помилку.

Суд вважає, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог.

В той же час позивач вказує період прострочення гарантованої виплати суми відшкодування коштів за своїм вкладом з 21 листопада 2014 року по 01 квітня 2021 року, у той час, коли відповідно до матеріалів справи це період з 21 листопада 2014 року по 31 березня 2021 року.

Отже, з огляду на викладене суд приходить до висновку що позовні вимоги в редакції заяви про уточнення позовних вимог є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до абз. 1 ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Приписами ст. 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи позивач 06 вересня 2016 року уклав договір про надання правової допомоги по справам адміністративного судочинства з адвокатом Жуковською Тетяною Романівною.

Відповідно до Акту приймання передачі наданих послуг за вищевказаним договором від 28 вересня 2021 року, вартість послуг адвоката склала 5000 грн., з яких 4000 грн. складання адміністративного позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, та 1000 грн. оформлення адміністративного позову про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, підготовка та виготовлення копій документів (додатків).

Сплата позивачем послуг адвоката підтверджується рахунком № 28 від 28.09.2021 року.

Відповідно до практики Верховного Суду (постанова від 29.10.2020 року у справі № 686/5064/20), витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 аналізувалися аналогічні положення ЦПК України, суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 28 Правил адвокатської етики, схвалених Національною асоціацією адвокатів України 09.06.2017 року (далі Правила адвокатської етики), формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 04.08.2020 року по справі № 810/3213/16.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Проте, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень відповідача), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року, у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 року у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Вказаної позиції також дотримується й Перший апеляційний адміністративний суд, у своїй Постанові від 27 липня 2020 року у справі № 200/731/21-а.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за даною категорією справи, інших судових витрат ним не понесено.

Враховуючи співрозмірність понесених позивачем судових витрат та задоволених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з бюджетних асигнувань Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 4500,00 грн.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», згідно якого у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» президент України ОСОБА_3 постановив ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Вищезазначений Указ Президента України затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 року № 2119-IX.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, затверджено Указ Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Враховуючи викладене, станом на 30 травня 2022 року в Україні продовжує діяти воєнний стан.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Рішенням Ради суддів України від 24 лютого 2022 року № 9, з урахуванням положень статті 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю рекомендовано зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Донецький окружний адміністративний суд розташований в м. Слов`янськ Донецької області.

У зв`язку з активізацією проведення бойових дій на території Донецької області та прилеглих областей, системних ракетних обстрілів населених пунктів області, у тому числі м. Слов`янськ, які здійснюються державою-агресором та створюють суттєву загрозу життю та здоров`ю людей, керівництво Донецької обласної державної адміністрації через засоби масової інформації закликало мешканців області евакуюватись до більш безпечних регіонів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період воєнного стану» від 12 квітня 2022 року № 440 відповідно до статті 60-2 Кодексу законів про працю України, статті 12-1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та статті 17 Закону України «Про державну службу» Кабінет Міністрів України, встановлено, що у період воєнного стану для державних службовців та працівників державного органу, які перебувають на території України, за рішенням керівника державної служби в державному органі може запроваджуватися дистанційна робота у разі наявності організаційних і технічних можливостей для виконання їх посадових обов`язків.

Згідно п. 4 опублікованих 02.03.2022 року Радою суддів України Рекомендацій щодо роботи судів в умовах воєнного стану, судам України рекомендовано усіх доступних працівників, по можливості, перевести на дистанційну роботу.

В таких умовах керівництвом Донецького окружного адміністративного суду задля збереження життя та здоров`я працівників та відвідувачів суду прийнято рішення про подальшу організацію роботи установи в дистанційному режимі.

З огляду на викладене, повний текст рішення направлений до Єдиного реєстру судових рішень 30 травня 2022 року.

Керуючись ст. ст. 2-15, 19-20, 42-48, 72-77, 90, 139, 118, 159-165, 199, 205, 244-250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17, ) про стягнення інфляційних втрат та 3% річних задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17, ) щодо не виплати ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Український фінансовий світ» за Договором банківського вкладу (депозиту) «ПЛАНЕР» № 43909 від 04.07.2014 року у період з 30 вересня 2020 року по 31 березня 2021 року.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17, ) на користь (місцезнаходження: м. Донецьк, вул. Шахтобудівників, 10/18, РНОКПП ) за період з 21 листопада 2014 року по 31 березня 2021 року суму інфляційних збитків за прострочення виплати гарантованого відшкодування за вкладом в розмірі 270532 (двісті сімдесят тисяч п`ятсот тридцять дві) грн. 80 коп. та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 38153 (тридцять вісім тисяч сто п`ятдесят три) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17, ) на користь ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), судові витрати у розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлена та проголошена у судовому засіданні 16 лютого 2022 року.

Повний текст рішення виготовлений 25 лютого 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.М. Тарасенко