Справа № 380/4345/21
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2022-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/4345/21 пров. № А/857/5602/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Большакової О.О., Качмара В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Михальської М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2022 року у справі № 380/4345/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Брильовським Р.М. в м. Львові Львівської області 13.01.2022 року в порядку письмового провадження, повний текст судового рішення складено 17.01.2022, додаткове судове рішення прийнято 28.02.2022 року в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові (далі також ТУ ДБР, відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ ТУ ДБР від 19.02.2021 про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління ТУ ДБР 01 березня 2021 року у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців;

- поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління ТУ ДБР;

- стягнути з ТУ ДБР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу без утримання податків й інших обов`язкових платежів, починаючи з 02.03.2021 по день прийняття судом рішення про поновлення на роботі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Додатковим рішенням у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу у справі відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаними рішеннями, їх оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконними та необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нові, якими позовні вимоги та заяву про ухвалення додаткового рішення задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що при зміні статусу ДБР із центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, законом передбачено гарантії прав працівників - державних службовців, які були призначені за конкурсом на відповідні посади до набрання чинності змінами у Закон. Зокрема, передбачено гарантію продовження здійснення повноважень директорами територіальних управлінь, слідчими, оперуповноваженими у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань. Стверджує, що звільнення державних службовців - слідчих, у зв`язку зі зміною штатного розпису та необхідністю заміщення даних посад особами рядового і начальницького складу прямо суперечить підпунктам 3, 4 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 3 грудня 2019 року № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі Закон № 305-IX). Крім цього, наказ про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби. Вказує, що рішення про звільнення позивача, як державного службовця, прийнято особою, яка не наділена відповідними повноваженнями. Позивач зазначає, що кількість слідчих відділів в оновленій структурі ТУ ДБР не зменшено, а навпаки збільшено, а отже не скорочено посади слідчих цих структурних підрозділів. Відтак, в організаційній структурі ТУ ДБР займана позивачем посада слідчого залишилася, але дещо змінилась назва, при відсутності зміни правового статусу, обсягу завдань і основних функцій слідчого відділу ТУ ДБР. Наведене свідчить про те, що реального скорочення посади слідчого слідчого відділу ТУ ДБР не відбулося. Позивач вважає, що звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі також Закон № 889-VIII) без пропонування йому вакантної посади державної служби, якщо така наявна, є незаконним рішенням та грубим порушенням законодавства про працю. Таким чином, рішення про звільнення позивача прийнято в порушення норм Закону № 305-IX, якими передбачено продовження здійснення повноважень слідчими органів ДБР при визнанні цих посад посадами рядового і начальницького складу, не уповноваженою особою та за відсутності фактичного скорочення посади.

Відповідач скористався правом відзиву на апеляційну скаргу, зазначає, що оскаржувані рішення є законними та обґрунтованими, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Учасники справи ули належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) їх неявка не перешкоджає розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Наказом ТУ ДБР від 22 листопада 2018 року № 32 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду слідчого Третього слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, відділ з розслідування військових злочинів) ТУ ДБР.

Наказом ТУ ДБР від 26 листопада 2018 року № 35-1 о/с відповідно до наказу ДБР від 26.11.2018 № 193-о/с позивача переведено на посаду слідчого Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління ТУ ДБР з 26.11.2018.

22 жовтня 2020 року позивачу вручено попередження про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР відповідно до наказу від 20.10.2020 № 198 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР у м. Львові на 2020 рік».

Наказом Директора ТУ ДБР від 19.02.2021 № 58-ос відповідно до п. 1 частини першої статті 1, частини четвертої статті 87, статтті 89 Закону № 889-VIII, наказу ДБР від 20.10.2020 № 198 ДСК припинено державну службу та звільнено позивача з посади слідчого Третього слідчого відділу ТУ ДБР 01.03.2021 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Вважаючи вказаний наказ про звільнення протиправним, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції покликається на те, що оскаржуваний наказ є таким, що прийнятий у межах повноважень, у спосіб та у порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із п. 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

02.02.2020 набрав чинності Закон України від 12.12.2019 року № 378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», яким внесені зміни до Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) щодо порядку скорочення державних службовців.

Відповідно до частини шостої статті 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону № 889-VIII, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

При цьому, після внесення Законом України від 14 січня 2020 року № 440-IX «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» змін у Закон № 889-VIII положення статті 49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються. Крім того, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Також, колегія суддів зазначає, що на момент прийняття позивача на службу до ДБР Закон України від 12.11.2015 року № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (lfks Pfrjy № 794-VIII) діяв в редакції Закону України № 2475-VIII від 03.07.2018. Згідно статті 1 вказаного Закону за своїм правовим статусом Державне бюро розслідувань було центральним органом виконавчої влади, що здійснювало правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Законом № 305-IX, який набрав чинності 27.12.2019, внесено зміни до Закону № 794-VIII).

Згідно ст. 1 Закону № 794-VIII в зазначеній редакції Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 305-IX директори територіальних управлінь та інші працівники ДБР продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на посаді відповідно до Закону № 794-VIII з урахуванням внесених цим Законом змін.

Згідно із п. 4 цієї ж норми працівники ДБР, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону № 794-VIII з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Відповідно до абзацу другого частини першої 1 статті 9 Закону № 794-VIII (в редакції зі змінами, внесеними Законом № 305-ІХ) організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

З матеріалів справи встановлено, що на виконання зазначених положень закону Указом Президента України від 05.02.2020 № 41/2020 затверджено нову організаційну структуру ДБР.

Наказом Державного бюро розслідувань від 14.02.2020 № 42 затверджено нову структуру системи ДБР та визнано таким, що втратив чинність, наказ Державного бюро розслідувань від 21.12.2017 № 1 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань».

Постановляючи рішення, судом першої інстанції також правильно враховано, що частиною першою статті 14 Закону № 794-VIII до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із ДБР.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 14 Закону № 794-VIII на службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.

Згідно абзацу другого частини третьої статті 14 Закону № 794-VIII прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Трудові відносини працівників ДБР регулюються цим Законом (у частині переведення працівників ДБР на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). (частина п`ята статті 14 Закону № 794-VIII).

Згідно частини першої статті 14-3 Закону № 794-VIII державні службовці можуть бути переведені у системі ДБР за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу».

Особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі ДБР, у тому числі з територіального управління до центрального апарату ДБР, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади (частина друга статті 14-3 Закону № 794-VIII).

Частиною третьої цієї ж норми вказано, що переведення осіб рядового і начальницького складу може здійснюватися за їхньою ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи Державного бюро розслідувань, які порушили питання про переведення.

Відповідно до п. 6 Порядку зміни категорії посад працівників Державного бюро розслідувань, які заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, з наступними змінами та доповненнями, затвердженого Наказом Державного бюро розслідувань від 28.12.2019 року № 343, зміна категорії посад працівників ДБР, які заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, здійснюється за рішенням Директора ДБР або особи, яка виконує його повноваження.

Згідно з абзацом сьомим п. 6 Порядку № 343 після затвердження штатного розпису ДБР (змін до штатного розпису) щодо працівників, посади яких скорочуються, видається наказ про їх персональне попередження про наступне звільнення на підставі Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку відбулась заміна структури ДБР шляхом віднесення до державного правоохоронного органу із створенням нової структури шляхом реорганізації державного органу.

З 27.12.2019 в силу статті 14 Закону № 794-VIII до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

За наслідками проведення вказаних змін посади державної служби у слідчому управлінні ТУ ДБР були повністю виведені зі штатного розпису територіального управління.

У зв`язку зі зміною правового статусу ДБР (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису ТУ ДБР.

З огляду на це, суд попередньої інстанції підставно відхилив доводи позивача, що відповідачем було проігноровано гарантії щодо переважного права залишення на роботі та не було запропоновано рівнозначної посади.

Окрім того, суд правильно враховав правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20, згідно яких на момент прийняття вказаних наказів діяла редакція Закону № 889-VIІI, якою чітко врегульована процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Частина перша статті 87 Закону № 889-VIIІ пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Аналіз положень Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

З огляду на викладені правові норми та висновки Верховного Суду, а також враховуючи встановлені обставини справи, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, що оскаржувані накази відповідача прийняті у межах повноважень, у спосіб та у порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно, як наслідок, відсутні підстави і для задоволення інших похідних позовних вимог в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Щодо додаткового судового рішення, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Аналіз зазначеної правової норми свідчить, що всі судові витрати стягуються на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень лише у разі задоволення позовних вимог, відповідно в цій частині апеляційна скарга теж задоволенню не підлягає.

Тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні.

Апеляційний суд переглянув оскаржувані судові рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконних судових рішень, щоб їх скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 січня 2022 року та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2022 року у справі № 380/4345/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. О. Большакова
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 27.05.2022