Справа № 160/3308/22
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2022-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2022 року Справа № 160/3308/22
Дніпропетровська обласна прокуратура звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту державної виконавчої Міністерства юстиції України, у якій просить визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А.М. від 21.01.2022 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 66858774.
Одночасно з відкриттям виконавчого провадження державним виконавцем винесена постанова на виконання вимог ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову пор стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 24 000 грн.
02.02.2022 року до позивача надійшла повторна постанова головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 21.01.2022 року про стягнення з Дніпропетровської обласної прокуратури виконавчого збору у розмірі 24 000 грн. з чим позивач не погоджується , оскільки нормами спеціального закону держаного виконавця не надано право винесення повторної постанови про стягнення виконавчого збору, тому позовні вимог просить задоволити у повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 28 лютого 2022 року.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан в Україні, тому дана справа знята з розгляду, щоб не наражати на небезпеку себе та оточуючих.
В подальшому розгляд справи призначено на 24.05.2022 року.
представником відповідача надано відзив на позов, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав того, що 21.09.2021 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку скеровано сторонам виконавчого провадження до виконання та до відома. Пунктом 2 постанови зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів у відповідності до частини 6 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».
У встановлений строк та станом на 05.11.2021 інформація від боржника щодо виконання рішення суду до відділу не надійшла. Про поважні причини, які перешкоджають виконанню рішення суду боржником не повідомлено. Документів, що є підставою для відкладення проведення виконавчих дій чи зупинення вчинення виконавчих дій боржником не надано.
Таким чином, рішення суду не виконано боржником без поважних причин.
Згідно з ч.ч.1, 2, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання.
При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення.
Адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі (ч. 4 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України).
Сторони в судове засідання не з`явились, проте, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.
Згідно з ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення спору по суті, встановив наступне.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.02.2021 року у справі № 160/13767/20 позовні вимоги позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури (адреса: 49005, м. Дніпро, прт. Д.Яворницького, 38; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02909938) про визнання відмову протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково, а саме:

- визнано протиправною відмову Дніпропетровської обласної прокуратури у проведенні перерахунку заробітної плати ОСОБА_1 за період з 26.03.2020 року по 17.08.2020 року, що викладена в листі від 25.09.2020 року №21-26 вих.20;

- зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру провести перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 26.03.2020 року по 17.08.2020 року включно.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.06.2021 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.02.2021 року залишено без змін.

21 вересня 2021 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження № 66858774 на виконання виконавчого листа № 160/13767/20 виданого 21.07.2021 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом, яким зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру провести перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 26.03.2020 року по 17.08.2020 року включно.

Також, 21 вересня 2021 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 24 000 грн.

21.01.2022 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувача з підстав того, що до відділу надійшла заява стягувач ОСОБА_1 від 25.11.2021 року про повернення виконавчого документа на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

21.01.2022 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесена постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 24 000 грн. та постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Підставою для винесена постанови про стягнення виконавчого збору від 21.09.2022 року стало те, що в ході виконання рішення суду виконавчий збір у розмірі 24 000 грн фактично стягнуто не було, оскільки до відділу надійшла заява ОСОБА_1 про повернення виконавчого документа на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», тому з боржника підлягає стягненню виконавчий збір у розмірі 24 000 грн.

Не погоджуючись з прийнятими постановою про стягнення виконавчого збору від 21.01.2022 року у ВП № 66858774, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в запереченні на позов суд виходив з таких міркувань та норм чинного законодавства, та релевантні їм джерела права.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 N 1404-VIII (далі - Закон N 1404-VIII).

Статтею 1 Закону N 1404-VIII закріплено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом частини першої статті 3 Закон N 1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, серед іншого, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 Закону N 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону № 1404-VІІІ кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Частиною 2 статті 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

На підставі ч. 3 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

З аналізу наведених норм, судом встановлено, що про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору виносяться державним виконавцем за наслідком відкриття виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій за таким виконавчим провадженням.

Судом встановлено, що 21.01.2022 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувача з підстав того, що до відділу надійшла заява стягувач ОСОБА_1 від 25.11.2021 року про повернення виконавчого документа на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

З матеріалів виконавчого провадження ВП № 66858774 вбачається, що державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача, а також державний виконавець не стягнув зазначену у виконавчому листі № 160/13767/20 заробітну плату.

Відповідно до п. 22 розділу ІІІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, зміст якого доречно навести повністю, а тому дослівно: «У постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця».

Тобто, відповідно до вказаного пункту у постанові про повернення виконавчого документу стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору, тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується тільки з суми, яка фактично стягнута на користь стягувача. І ці дії цілком логічні, оскільки при повторному пред`явленні виконавчого документа до виконання необхідно буде стягувати як передбачене виконавчим документом так і суму виконавчого збору.

При стягненні ж виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону 1404-VIII, без реального стягнення боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу, створюються умови для стягнення з боржника подвійного збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, де зазначено, що на момент виникнення спірних правовідносин обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.06.2020 року по справі №823/1824/17, де Верховний Суд звертає увагу на те, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

З урахуванням викладеного, суд робить висновок, що постанова від 21.01.2022 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 24 000,00 грн., є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки фактичного виконання не відбувалось та не відповідає вимогам статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року № 37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 2481,00 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням № 228 від 10.02.2022 року.

Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 2481,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Дніпропетровської обласної прокуратури (пр. Дмитра Яворницького, буд. 38, м. Дніпро, 49001, ) до Департаменту державної виконавчої Міністерства юстиції України ( 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору - задоволити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А.М. від 21.01.2022 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 66858774.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 30.05.2022 року.

Суддя С.В. Ніколайчук