Справа № 280/7164/21
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2022-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2022 року м. Дніпросправа № 280/7164/21
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Божко Л.А. (доповідач),

суддів: Лукманової О.М., Дурасової Ю.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.09.2021 (суддя Сацький Р.В.) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району про індексацію грошового зобов`язання,-

в с т а н о в и В:

У серпні 2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району , в якому позивач просив суд стягнути з управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району на користь ОСОБА_1 нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 30.05.2013 по 06.08.2021 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013 у справі №2а-12829/2011, у загальній сумі 10 496 грн 57 коп.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.09.2021 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України .

Не погодившись з рішенням суду , позивач подав апеляційну скаргу, де просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини по справі, колегія суддів, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджено, 28 листопада 2011 року постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя № 2-а-12829/11 задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення у Шевченківському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, зобов`язано управління праці та соціального захисту населення у Шевченківському районі м. Запоріжжя здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_2 разову грошову допомогу згідно ст. 14 ч. 5 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2011 рік, з урахуванням різниці, яка була виплачена за цей період.

Постановою Дніпровського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013 у справі №2а-12829/11 вирішено апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району - залишити без задоволення; постанову Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 28 листопада 2011 року - скасувати, та прийняти нову постанову; визнати дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району щодо не призначення щорічної грошової разової допомоги ОСОБА_2 до 5 травня у розмірах, визначених ч.5 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" як інваліду війни 3 групи за 2011 рік - неправомірними; зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району щодо не призначення щорічної разової грошової допомоги ОСОБА_2 до 5 травня відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" як інваліду війни 3 групи за 2011 рік, тобто у розмірі семи мінімальних пенсій за віком з урахуванням виплаченої суми.

Постанова набрала законної сили 30.05.2013.

21 квітня 2014 року Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 30 липня 2014 року виконавчий документ було повернуто стягувачеві без виконання. Більше ОСОБА_2 до виконавчої служби не звертався.

Строк пред`явлення до виконання виконавчого листа сплинув ще 30.07.2015. ОСОБА_2 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у 2018 році звертався до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19.07.2018 (справа № 336/12829/11) заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду у зв`язку із наданням заявником заяви про залишення заяви без розгляду.

14.02.2020 ОСОБА_1 (син ОСОБА_2 ) звернувся до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження. Ухвалою від 06.03.2020 № 2а/12829/11 заяву задоволено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , заявлені ним позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на свою користь інфляційних втрат та трьох відсотків річних за затримку виконання рішення суду за період з 30.05.2013 р. по 06.08.2021 р. у загальному розмірі 10496,57грн., з яких: інфляційні втрати - 9 308,01 грн. та 3 % річних - 1188,56 грн., , які є цивільно-правовою відповідальністю відповідача, обґрунтовано положеннями ст. 625 ЦУК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стосовно доводів апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не врахована правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі №686/21962/15-ц, від 11.04.2018р. у справі №758/1303/15-ц, у постановах Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі №331/6352/16-ц, від 31.07.2019р. у справі №335/10856/16-ц, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що аналізуючи наведені законодавчі положення в контексті обставин цієї справи, насамперед потрібно виходити зі змісту правовідносин, і те, що як у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, так і у випадку відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові, зокрема, незаконними діями органу, джерелом виплати є кошти державного бюджету, а безспірне списання коштів державного бюджету в обох випадках здійснює Державна казначейська служба України, ще не є достатнім для того, щоб вважати ці правовідносини однаковими та однорідними.

Так дійсно у цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди (на підставі судового рішення) через ДКС України, тоді як гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, боржником за якими є, зокрема, державний орган, а також участь ДКС України у цьому процесі мають інше призначення та завдання і у цьому випадку виконання судових рішень щодо стягнення коштів покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу, а боржником в такому випадку є державний орган, який несе зобов`язання перш за все своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету, що власне і зумовлює участь ДКС України у виконанні таких судових рішень.

При цьому зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не слід ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень в обох цих випадках.

На необхідності розмежування юридичної відповідальності держави та державних органів орієнтує також рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001р. у справі №12-рп/2001, за змістом якого державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна.

Стягнення з боржника інфляційних втрат, регулюється статтею 625 ЦК України, відповідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Та законодавцем окреслено, що грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України вбачається, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11).

Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги, що постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013р. у справі № 2а-12829/11, яка була передана на виконання до відповідного органу державної виконавчої служби та у подальшому до ГУ Державної казначейської служби України у Запорізькій області, не визначає будь-якого грошового зобов`язання до стягнення з відповідача у цій справі на користь позивача ОСОБА_1 , це рішення суду є рішенням зобов`язального характеру, то у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання у розумінні ст. 11 ЦК України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідача у справі не можна вважати боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України, що робить неможливим застосування положень цієї статті до спірних відносин, що виникли між сторонами у цій справі, тому суд перої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволенні заявлених позивачем у справі позовних вимог та постановив у справі правильне рішення про відмову позивачу у задоволенні вимог позову у повному обсязі через їх необґрунтованість та безпідставність.

З огляду на вищенаведене колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної адміністративної справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права, які регулюють саме ці правовідносини, та постановив правильне рішення про задоволення заявлених позивачем вимог, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у справі доказами, і оскільки під час апеляційного розгляду справи не було встановлено будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б потягли за собою наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, вважає необхідним рішення суду першої інстанції від 22.09.2021р. у даній адміністративній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, оскільки доводи, які викладені у апеляційній скарзі, суперечать зібраним у справі доказам та фактичним обставинам справи, зводяться до переоцінки заявником апеляційної скарги доказів, які були досліджені судом першої інстанції під час розгляду даної адміністративної справи і незгоди з висновками суду з оцінки обставин у справі, а також помилкового тлумачення заявником апеляційної скарги норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у даній справі

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 311,315,316,321,322 КАС України, суд , -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.09.2021 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова

суддя Ю. В. Дурасова