Справа № 300/8685/21
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2022-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" травня 2022 р. справа № 300/8685/21
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Тимощук О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовною заявою ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області,
Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області
про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,

ОСОБА_2 (надалі, також - представник позивачки), що діє в інтересах ОСОБА_1 (надалі, також - позивачка, ОСОБА_1 ), 29.12.2021 звернувся в суд з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі, також - відповідач 1, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), у якій просить:
- визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо незарахування ОСОБА_1 до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду її роботи з 15.08.1989 по 20.11.1990 на посаді класовода Воронської школи та з 20.11.1990 по 10.10.2017 на посаді секретаря Воронської сільської ради;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, період її роботи з 15.08.1989 по 20.11.1990 на посаді класовода Воронської школи та з 20.11.1990 по 10.10.2017 на посаді секретаря Воронської сільської ради, а також призначити позивачці пенсію за вислугу років, починаючи з дня виникнення права на таку пенсію, виплатити позивачці недоотриману пенсію з часу її призначення.
В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначив, що ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти, однак відповідачем відмовлено у такому призначення у зв`язку з відсутністю спеціального стажу. Зазначив, що позивачці не зараховано до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду її роботи з 15.08.1989 по 20.11.1990 на посаді класовода Воронської школи та з 20.11.1990 по 10.10.2017 на посаді секретаря Воронської сільської ради, оскільки, на переконання відповідача, робота на виборній посаді в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу роботи за тією спеціальністю, за якою особа працювала до обрання, а згідно запису в трудовій книжці колгоспника позивачка з 15.08.1989 призначена на посаду класовода середньої школи, однак посада класовода Переліком закладів освіти та посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років не передбачена. Представник відповідача зазначену відмову вважає протиправною, на підтвердження чого вказує, що посада класовода на той час була посадою вчителя початкових класів відповідно до Державного класифікатора професій України. Таким чином, згідно записів трудової книжки, позивачка працювала на посаді вчителя, тому, враховуючи вимоги законодавства щодо прирівняння стажу роботи в органі місцевого самоврядування до попереднього місця роботи, має необхідний педагогічний стаж для призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.01.2022 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до правил, встановлених статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, також - КАС України) (а.с.23-24).
Також, пунктом 4 резолютивної частини цієї ухвали витребувано в ГУ ПФУ в Івано-Франківській області рішення про відмову у призначенні позивачці пенсії за віком та всі наявні документи пов`язані з його прийняттям.
Представницею ГУ ПФУ в Івано-Франківській області 22.02.2022 подано до суду відзив на позов №0900-0902-7/6489 від 16.02.2022 (а.с.29-31). У зазначеному відзиві представниця заперечила щодо позовних вимог. На підтвердження своєї позиції вказала, що пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років, станом на 01.01.2016 - 25 років 6 місяців, станом на 11.10.2017 - не менше 26 років 6 місяців. Згідно із наданими документами про стаж, а також даними персоніфікованого обліку, страховий стаж ОСОБА_1 становить 37 років 9 місяців, стаж роботи на посадах, що дає право на призначення пенсії за вислугу років складає 1 рік, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років. Представниця ГУ ПФУ в Івано-Франківській області вказала, що оскільки посада класовода не передбачена Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (надалі, також Перелік №909), підстав для зарахування до стажу роботи на посаді, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років періоду роботи з 15.08.1989 по 20.11.1990 на посаді класовода Воронської школи та з 20.11.1990 по 10.10.2017 на посаді секретаря Воронської сільської ради немає. Таким чином у ОСОБА_1 відсутній необхідній стаж роботи на посадах, що дає право на призначення пенсії за вислугу років. Також представниця відповідача заперечила щодо стягнення з ГУ ПФУ в Івано-Франківській області понесених ОСОБА_1 витрат на оплату правової допомоги в розмірі 7 000,00 грн у зв`язку з неспівмірністю зазначеної суми зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт. На підставі зазначеного, просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Окрім цього на адресу суду від представниці ГУ ПФУ в Івано-Франківській області надійшло клопотання №0900-0902-7/6382 від 15.02.2022, відповідно до якого остання просить залучити до участі в даній справі в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (а.с.35-36).
Також до зазначеного клопотання представницею відповідача 1 на виконання вимог пункту 4 резолютивної частини ухвали суду про відкриття провадження долучено рішення про відмову у призначенні позивачці пенсії за вислугу років та всі наявні документи, пов`язані з його прийняттям (а.с. 37-74).
Ухвалою суду від 23.02.2022 про залучення співвідповідача залучено до участі у справі Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (надалі, також - відповідач 2, ГУ ПФУ в Тернопільській області) в якості співвідповідача (а.с.78-80).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив такі обставини.
Відповідно до копії паспорта громадянина України НОМЕР_1 , виданого Коломийським РВ УМВС України в Івано-Франківській області 12.10.1999, який міститься у матеріалах справи, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4-5).
Згідно з записами трудової книжки колгоспника №864 від 01.07.1982 (а.с.15), ОСОБА_3 ( ОСОБА_1 ), 1965 року народження, серед іншого:
15.08.1988 - прийнята на посаду вчителя 1-3 класів Джурківської восьмирічної школи;
15.08.1989 - призначена класоводом І-ІІІ класів Воронської середньої школи;
20.11.1990 - звільнено від обов`язків класовода І-ІV класів з 20.11.1990 у зв`язку з переходом на виборну посаду секретарем сільської ради с. Ворона.
Також відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 від 20.01.1922 (а.с.12-14), ОСОБА_3 ( ОСОБА_1 ):
з 10.10.1990 - обрана заступником голови Воронської сільської ради народних депутатів Коломийського району;
16.02.1991 - обрана секретарем виконкому Воронської сільської ради народних депутатів Коломийського району;
26.11.2020 - повноваження припинено на підставі підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад».
Позивачка 12.10.2021 звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років (а.с.39).
Не погоджуючись із діями пенсійного органу щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років, позивачка, через уповноваженого представника, звернулася до суду з метою захисту порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд керується приписами Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, а також бере до уваги положення законів та підзаконних нормативно-правових актів у відповідних редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Водночас у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (надалі, також - Закон №1788-XII) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі, також - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (надалі, також - Закон №2148-VIII, набрав чинності 11 жовтня 2017 року) доповнено пунктом 2-1 розділ XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV. Відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Частиною 1 статті 52 Закону №1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.
Пунктом "е" частини першої статті 55 Закону №1788-ХІІ було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIIІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VIII) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції. Так право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Законом України від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №911-VIII) внесено зміни до статті 55 Закону №1788-ХІІ, зокрема у пункті "е" в абзаці першому слова незалежно від віку замінено словами та цифрами після досягнення 55 років і; доповнено абзацами дванадцятим-двадцять п`ятим. Так, пункт "е" у зазначеній редакції визначав, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
З прийняттям Закону №213-VIII підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами "д", "е", "ж" статті 55 Закону №1788-ХІІ, а Закон №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

За приписами пункту "е" частини 1 статті 55 Закону №1788-ХІІ, у відновленій редакції, після рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 , право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України, ухвалюючи рішення від 04 червня 2019 року №2-р/2019, яким визнав неконституційними положення пункту "а" статті 54, положення статті 55 Закону №1788-ХІІ (зі змінами, внесеними Законами №213-VIII, №911-VIII), якими було встановлено обмеження щодо віку та стажу при призначенні пенсії за вислугу років, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм, Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону №1788-ХІІ - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213-VIII до оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної Законом №1788-ХІІ, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-ХІІ поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788-ХІІ.

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону №1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

Отже, на день звернення 12.10.2021 ОСОБА_1 до відповідача, пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, що дає право на призначення даного виду пенсії.

Зі змісту рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області №74 від 19.10.2021 вбачається, що позивачці відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу. При цьому, період її роботи з 15.08.1989 по 20.11.1990 на посаді класовода Воронської школи та з 20.11.1990 по 10.10.2017 на посаді секретаря Воронської сільської ради не зараховано до спеціального стажу у зв`язку з відсутністю посади класовода у Переліку закладів освіти та посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, з приводу чого суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України №909 від 04.11.1993 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Переліком №909 до таких закладів та установ належать, серед інших - загальноосвітні навчальні заклади, та до переліку посад входить, у тому числі, й посада вчителя.

Відповідно до Положення про класного керівника навчального закладу системи загальної середньої освіти, затвердженого Наказом МОН України № 434 від 06.09.2000 (надалі, також - Положення) класний керівник - це педагогічний працівник, який здійснює педагогічну діяльність з колективом учнів класу, навчальної групи професійно-технічного навчального закладу, окремими учнями, їх батьками, організацію і проведення позаурочної та культурно-масової роботи, сприяє взаємодії учасників навчально-виховного процесу в створенні належних умов для виконання завдань навчання і виховання, самореалізації та розвитку учнів (вихованців), їх соціального захисту.

Відповідно до пункту 2.1. Положення обов`язки класного керівника покладаються на педагогічного працівника навчального закладу системи загальної середньої освіти, який має педагогічну освіту або відповідну професійну освіту та професійно-педагогічну підготовку, здійснює педагогічну діяльність, фізичний та психічний стан здоров`я якого дозволяє виконувати ці обов`язки.

Відповідно до пункту 2.3. Положення на класного керівника покладається керівництво одним класом, навчальною групою. У початкових класах класне керівництво здійснює вчитель початкових класів.

Обов`язки класного керівника (класовода) покладаються директором школи на педагогічного працівника за його згодою на початку кожного року, про що видається відповідний наказ.

Відповідно до пункту 36 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівникам освіти, затвердженої наказом МОН України №102 від 15.04.1993 вчителям, викладачам, старшим викладачам, майстрам виробничого навчання та іншим педагогічним працівникам (крім керівних) загальноосвітніх навчальних закладів, вищих навчальних закладів І - II рівнів акредитації та професійно-технічних навчальних закладів провадиться додаткова оплата за класне керівництво.

Враховуючи викладене, суд погоджується з доводами позивача, що поняття "класовод" тотожне поняттю "класний керівник".

Додатково та обставина, що поняття «класовод» тотожне поняттю «класний керівник», «вчитель початкових класів» підтверджується довідкою Воронського ліцею Отинійської селищної ради №112 від 09.12.2021, виданою ОСОБА_4 про те, що вона працювала на посаді класовода 1-4 класів в 1989 року по 1990 року, відповідно до наказу Міністерства освіти України від 15.04.1993 №102, посада класовод на той час була посадою вчителя початкових класів відповідно до Державного класифікатора професій України (а.с.16).

Аналогічне підтверджено також довідкою Управління освіти, молоді та спорту Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області №281/01-04/05 від 11.06.2014, відповідно до якої з 1989 по 1990 посада «класовода» на той час була посадою учителя початкових класів, це одна і та сама посада (а.с.9).

Також суд звертає увагу, що відповідно до виписки із книги наказів, наказом №736-К від 20.11.1990 ОСОБА_3 , вчительку початкових класів Воронської СШ, звільнено з роботи з 20.11.1990 у зв`язку з переходом на виборну посаду секретарем Воронської сільської ради (а.с.8).

Окрім цього, додатково суд зауважує, що згідно з записами трудової книжки колгоспника №864 від 01.07.1982 позивачка 15.08.1988 - прийнята на посаду вчителя 1-3 класів Джурківської восьмирічної школи (а.с.15). Також, відповідно до копії наказу №250к від 12.08.1988 «Про призначення ОСОБА_3 », позивачку призначено на посаду вчителя початкових класів Джурківської ВШ з 18.08.1988 (зворотна сторона а.с.57).

У подальшому, відповідно до копії наказу №118-к від 07.07.1989 «Про призначення ОСОБА_3 » позивачку призначено на посаду класовода Воронської середньої школи в порядку переводу з цієї ж посади Джурківської восьмирічної школи з 01.08.1989 (зворотна сторона а.с.58).

Аналізований вище зміст наказів №250к від 12.08.1988 та №118-к від 07.07.1989 підтверджує те, що позивачка і 15.08.1988, і 18.08.1989 призначалась на одну і ту ж посаду, яка по-різному найменувалася у таких наказах, а також у трудовій книжці колгоспника № НОМЕР_3 («вчитель початкових класів», «класовод»), однак ототожнювалася роботодавцем.

При цьому, період роботи з 15.08.1988 по 15.08.1989, протягом якого ОСОБА_5 працювала у Джурківській восьмирічній школі, відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку стажу ОСОБА_5 форми РС-право (а.с.38), зарахований пенсійним органом до стажу працівника освіти, однак після переведення її згідно з наказом №118-к від 07.07.1989 з Джурківської восьмирічної школи на таку ж посаду до Воронської середньої школи, заперечується відповідачем в частині віднесення цієї посади до Переліку №909.

За таких обставин, судом встановлено, що попри зазначення у трудовій книжці колгоспника №864 інформації щодо призначення ОСОБА_5 класоводом, остання фактично перебувала на посаді вчителя молодших класів та виконувала обов`язки класовода (класного керівника). Саме з такої посади (вчителя молодших класів) позивачку звільнено згідно з наказом №736-К від 20.11.1990 у зв`язку з переходом на виборну посаду секретарем Воронської сільської ради.

При цьому, посада вчителя передбачена пунктом 1 Переліку №909.

Додатково суд звертає увагу на висновок Вищого адміністративного суду України, викладений в ухвалі від 07.07.2017 по справі №607/378/17, згідно з яким поняття «класовод» тотожне поняттю «класний керівник» та за своїм змістом є не назвою відповідної посади, а вказує на те, що позивач, перебуваючи на посаді вчителя початкових класів, виконувала додатково обов`язки класного керівника, покладені на неї відповідним наказом керівництва навчального закладу, а тому, займаючи посаду класовода, здійснювала педагогічну діяльність, а відтак набувала учительський стаж.

Таким чином, суд дійшов висновку щодо помилковості доводів відповідача про те, що до призначення на виборну посаду секретарем Воронської сільської ради ОСОБА_1 працювала на посаді, яка не передбачена Переліком №909.

Зважаючи на викладене, період роботи позивачки з 15.08.1989 по 20.11.1990 на посаді класовода Воронської школи підлягає зарахуванню до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років як працівнику освіти.

Відповідно до частини 4 статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 №93-IV час роботи депутата у місцевій раді на постійній основі зараховується до загального і безперервного стажу роботи (служби) депутата, а також стажу роботи (служби) за тією спеціальністю, за якою він працював до обрання на виборну посаду в раді.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-III, посадами в органах місцевого самоврядування є, серед іншого, виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою.

Також частиною 1 статті 49 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР передбачено, що повноваження депутата ради починаються з моменту офіційного оголошення відповідною територіальною виборчою комісією на сесії ради рішення про підсумки виборів та визнання повноважень депутатів і закінчуються в день першої сесії ради нового скликання. Повноваження депутата можуть бути припинені достроково у випадках, передбачених законом.

Окрім цього, відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР секретар сільської, селищної, міської ради працює в раді на постійній основі. Секретар ради обирається радою з числа її депутатів на строк повноважень ради за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови.

Як встановлено судом вище на підставі записів трудової книжки колгоспника №864, ОСОБА_1 20.11.1990 звільнено від обов`язків класовода І-ІV класів з 20.11.1990 у зв`язку з переходом на виборну посаду секретарем сільської ради с. Ворона, а відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 від 20.01.1992 позивачка з 10.10.1990 - обрана заступником голови Воронської сільської ради народних депутатів Коломийського району; 16.02.1991 - обрана секретарем виконкому Воронської сільської ради народних депутатів Коломийського району та здійснювала повноваження на виборній посаді до 26.11.2020.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 , як встановлено судом вище, до обрання на виборну посаду працювала на посаді, яка передбачена Переліком №909 та робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти, період її роботи з 20.11.1990 по 10.10.2017 на посаді секретаря Воронської сільської ради також підлягає зарахуванню до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років як працівнику освіти.

При цьому, суд звертає увагу, що ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, дії якого щодо незарахування до спеціального стажу спірних періодів роботи з 15.08.1989 по 20.11.1990 та з 20.11.1990 по 10.10.2017 оскаржує позивачка, не розглядало її заяви про призначення пенсії за вислугу років від 12.10.2021, оскільки така заява відповідно до принципу екстериторіальності передана на розгляд ГУ ПФУ в Тернопільській області.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

Оскільки заява позивачки про призначення пенсії за вислугу років передавалися на розгляд до ГУ ПФУ в Тернопільській області, яке вирішувало питання щодо наявності підстав для призначення такої пенсії, слід вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними саме дії відповідача 2 щодо незарахування до спеціального стажу позивачки періодів її роботи з 15.08.1989 по 20.11.1990 на посаді класовода Воронської школи та з 20.11.1990 по 10.10.2017 на посаді секретаря Воронської сільської ради.

Що стосується позовним вимог про зобов`язання ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, спірні періоди, а також призначити позивачці пенсію за вислугу років, починаючи з дня виникнення права на таку пенсію, виплатити позивачці недоотриману пенсію з часу її призначення, суд зазначає таке.

Як з`ясовано судом вище, Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", який набрав чинності 11.10.2017) доповнено пунктом 2-1 розділ XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV, відповідно до якого особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Зважаючи на вищевикладене, наявний у позивачки на момент набрання 11.10.2017 чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" спеціальний стаж роботи, з урахуванням спеціального стажу, який визнається позивачем та спірного спеціального стажу з 15.08.1989 по 10.10.2017, який протиправно не врахований, становить понад 29 років та є достатнім для призначення пенсії за вислугу років.

Згідно з частиною 1 статті 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини та висновки, а також те, що ОСОБА_1 звернулася із заявою про призначення пенсії 12.10.2021 і зазначена заява була подана на розгляд до сервісного центру ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, з метою забезпечення належного та ефективного відновлення порушених прав позивачки, слід зобов`язати саме ГУ ПФУ в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, періоди її роботи з 15.08.1989 по 20.11.1990 на посаді класовода Воронської школи та з 20.11.1990 по 10.10.2017 на посаді секретаря Воронської сільської ради, призначити та здійснити позивачці виплату пенсії за вислугу років з 12.10.2021.

За наведених підстав та вказаних правових норм, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Наявною в матеріалах справи квитанцією від 27.12.2021 №0.0..1 підтверджується сплата позивачкою судового збору за звернення до суду з цією позовною заявою у розмірі 908,00 грн.

Також у позовній заяві представник позивачки зазначає про понесення ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 7000 грн, які просить стягнути з відповідача.

Стаття 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначає види судових витрат, відповідно до частини 1 якої, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 132 даного Кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 цієї ж статті КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з пунктом 1 частини 3 зазначеної статті КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження надання адвокатом Атаманюком Володимиром Михайловичем правничої допомоги та понесення позивачем витрат надано:

- копію виданого ОСОБА_2 свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №822 від 01.12.2011 та посвідчення від 01.12.20111 (а.с.17).

- копію ордера серії АТ №1018338 від 14.12.2021, виданого адвокатом Атаманюком В.М. на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги від 10.12.2021 в Івано-Франківському окружному адміністративному суді (а.с. 18).

- договір доручення на ведення справ в державних органах, органах місцевого самоврядування, слідчих та судових органах від 10.12.2021, за яким виконавець (адвокат Атаманюк В.М.) зобов`язується надати замовнику ( ОСОБА_1 ) консультаційні та юридичні послуги з приводу складання процесуальних документів, надання консультаційних та інших супутніх послуг у справі про визнання незаконною відмови органів пенсійного фонду у зарахуванні певного стажу роботи та зобов`язання вчинити певні дії (а.с.19).

- складений 14.12.2021 акт виконаних робіт за договором від 10.12.2021, за яким встановлено, що адвокатом Атаманюком В.М. надано ОСОБА_1 наступні види робіт:

- консультації - 2 години;

- вивчення судової практики та законодавства, складання позовної заяви - 5 годин;

всього втрачено 7 робочих годин; вартість однієї робочої години 1000 гривень; загалом вартість робіт встановлено в сумі 7 000 грн (а.с.20).

Відповідно до частини 5 статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України, від 28.11.2002 у справі Лавентс проти Латвії заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, їх розмір є розумним та обґрунтованим.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Отже, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм їхньої дійсності та необхідності, а також критерієм розумності їхнього розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

Враховуючи матеріали справи та подану заяву, суд вважає, що в акті виконаних робіт від 14.12.2021 визначено надання послуг, зокрема, консультації, вивчення судової практики, які не пов`язанні зі складанням позовної заяви чи іншої заяви по суті в межах розгляду цієї справи, тому такі витрати не можуть вважатися неминучими, а їх понесення під час розгляду справи не є обґрунтованим, тому такі витрати не повинні враховуватися при визначенні суми судових витрат на професійну правничу допомогу.

Окрім цього, суд вважає неспівмірною тривалість часу, витраченого на складання позовної заяви (з урахуванням затраченого часу на вивчення судової практики 5 годин) та вартість цих послуг, які з урахуванням визначеної вартості однієї робочої години 1000 грн становлять 5000 грн.

Таким чином, суд, зважаючи на:

- зміст позовної заяви, викладеної на 2 аркушах;

- час, який необхідно затратити кваліфікованому юристу на підготовку усіх матеріалів цієї адміністративної справи;

- незначну складність даної адміністративної справи;

- наявність судової практики з аналогічних спорів;

- наявність заперечень відповідача 1 щодо розміру витрат на правничу допомогу та підсумовуючи свої міркування з цього приводу, вважає справедливим відшкодуванням позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу є 2000 грн.

Враховуючи, що в результаті розгляду цієї справи задоволено позовну вимогу до відповідача 2 та до відповідача 1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1 та відповідача 2 на користь позивачки підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог з кожного із відповідачів судові витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 908 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Вийти за межі позовних вимог.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо незарахування ОСОБА_1 до спеціального стажу періодів роботи з 15.08.1989 по 20.11.1990 на посаді класовода Воронської середньої школи та з 20.11.1990 по 10.10.2017 на посаді секретаря Воронської сільської ради.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, періоди її роботи з 15.08.1989 по 20.11.1990 на посаді класовода Воронської середньої школи та з 20.11.1990 по 10.10.2017 на посаді секретаря Воронської сільської ради, призначити та здійснити виплату пенсії за вислугу років з 12.10.2021.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (код ЄДРПОУ - 14035769) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ - 20551088) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ;

відповідач 1 - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, адреса: вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ - 20551088;

відповідач 2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, адреса: Майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001, .

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.