Справа № 160/27284/21
Суддя: Кучугурна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2022-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кучугурної Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
Обставини справи: 30.12.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області включити період страхового стажу до спеціального стажу згідно з п. «е» ст.55 Закону України №1788 період з 01.09.1989 по 05.05.2003, з 06.05.2003 по 30.04.2009, з 02.01.2012 по 30.09.2016 та призначити пенсію з дати звернення до Пенсійного фонду України 02.07.2021.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02.07.2021 ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику закладів охорони здоров`я. Своїм рішенням від 08.07.2021 відповідач відмовив у зарахуванні до спеціального стажу позивача певних періодів роботи, посилаючись на відсутність акредитаційних сертифікатів, які б стверджували належність закладів, в яких працювала позивач, до закладів охорони здоров`я. У зв`язку з цим, відповідач зазначив про відсутність у позивача необхідного стажу для призначення пенсії за вислугу років як працівнику закладів охорони здоров`я. Позивач уважає такі дії відповідача протиправними, тому звернулась до суду з цим позовом за захистом своїх прав.
08.02.2022 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування відзиву відповідач зазначає, що під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії за вислугу років не були зараховані певні періоди роботи позивача у закладах охорони здоров`я через відсутність акредитаційних сертифікатів, які б підтверджували належність закладів, в яких працювала позивач, до закладів охорони здоров`я. За необхідних 26 років 6 місяців спеціального стажу на посадах працівника закладів охорони здоров`я позивач має 6 років такого стажу. У позивача відсутній спеціальний стаж для призначення пенсії за вислугу років, тому відсутні й підстави для призначення такої пенсії позивачу. Крім того, виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії мають органи пенсійного фонду, а суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам. З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
Ухвалою суду від 31.01.2022 призначено підготовче судове засідання на 23 лютого 2022 року на 13:30 год.
23.02.2022 у підготовче засідання сторони не з`явилися. 22.02.2022 від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Позивач причин неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся за адресою, зазначеною в матеріалах справи. Розгляд справи відкладено на 21.03.2022 на 10:30 год.
У судове засідання 21.03.2022 сторони не з`явилися. 17.03.2022 до суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Позивач причин неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся за адресою, зазначеною в матеріалах справи.
Ухвалою суду від 31.01.2022 витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області копію пенсійної справи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Згідно з ч.9 ст.80 КАС України, у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмову у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем також залишити позовну заяву без розгляду.
Враховуючи ненадання відповідачем копій витребуваних судом документів, суд розглядає справу за наявними в ній доказами.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
У цьому рішенні зазначено таке.
Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 02.07.2021.
Вік заявниці 54 роки 11 місяців 3 дні.
Страховий стаж особи становить 37 років 4 місяці 14 днів.
Необхідний спеціальний стаж згідно пункту «е» статті 55 Закону України від 05.11.1991 №1788 «Про пенсійне забезпечення», зокрема станом на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців.
Спеціальний стаж особи становить 6 років.
Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди.
До спеціального стажу згідно пункту «е» статті 55 Закону України №1788 не зараховано періоди з 01.09.1989 по 05.05.2003, з 06.05.2003 по 30.04.2009, з 02.01.2012 по 30.09.2016, оскільки відсутні акредитаційні сертифікати, які б стверджували належність закладів, в яких працювала особа, до закладів охорони здоров`я.
Для зарахування періодів з 01.09.1989 по 05.05.2003, з 06.05.2003 по 30.04.2009, з 02.01.2012 по 30.09.2016 до спеціального стажу необхідно надати акредитаційні сертифікати, які б стверджували належність закладів, в яких працювала особа, до закладів охорони здоров`я.
Не працює. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.
Цим рішенням позивачу також роз`яснено право і порядок оскарження рішення.
Позивач не погодилась з діями відповідача щодо не зарахування до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, наведених вище періодів її роботи, тому й звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.
Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-ІV).
Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі Закон №2148-VIII, набрав чинності 11 жовтня 2017 року) доповнено пунктом 2-1 розділ XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV. Відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Згідно з частиною 1 статті 52 Закону №1788-ХІІ, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
Пунктом «е» частини першої статті 55 вказаного Закону було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі Закон №213-VIII) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції: право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Законом України від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №911-VIII) внесено зміни до статті 55 Закону №1788-ХІІ, зокрема, у пункті «е» в абзаці першому слова незалежно від віку замінено словами та цифрами після досягнення 55 років і доповнено абзацами дванадцятим-двадцять п`ятим.
Таким чином, з прийняттям Закону №213-VIII було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, а Закон №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII.

За приписами пункту «е» частини першої статті 55 Закону №1788-ХІІ, в редакції, яка після рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 відновлена, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Ухвалюючи рішення від 04 червня 2019 року №2-р/2019, Конституційний Суд України вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Відтак, ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

Тому, на момент звернення позивача до відповідача пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років, що дає право на призначення зазначеного виду пенсії.

Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

12.08.1993 Кабінет Міністрів України постановою №637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Так, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (розділ «Загальні положення» Порядку №637).

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Отже, виходячи з наведених вище законодавчих актів, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Постанова Кабінету Міністрів України «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота яких дає право на пенсію за вислугу років» від 04.11.1993 №909 передбачає, зокрема, посади лікарів та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) в лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органах Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Трудова книжка Серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 містить наступні записи про періоди роботи позивача (мовою оригіналу):

Гор. Больница №2 г. Никополя:

05.09.1983 зачислена на должность санитарки лаборатории МСЧ ЮМЗ;

07.09.1984 уволена по ст.38 КЗоТ УССР в связи с поступлением в медучилище.

Никопольское медицинское училище:

01.09.1984 зачислена учащейся медучилища;

02.03.1984 отчислена в связи с окончанием училища.

Криворожский наркодиспансер:

01.04.1987 зачислена на должность фельдшера наркопункта;

20.06.1988 уволена по переводу в лечебно-профилактическое учреждение г. Никополя пр. Обл ЗО №49-Л от 13.06.88.

Горбольница №2 г. Никополя:

01.08.1988 зачислена на должность фельдшера з/п ЦТНП;

01.09.1989 вывести МСЧ ЮМЗ из состава горбольницы №2 (Приказ №110 от (04.06.89) перевести работать в МСЧ ЮМЗ в связи с выделением МСЧ в самостоятельное учреждение.

Медико-санитарная часть Южнотрубного завода г. Никополя:

01.09.1989 принята по переводу на должность заведующей з/п ЦТНП;

01.10.1991 медико-санитарная часть введена в штат Южнотрубного завода;

01.04.1993 переведена в медико-санитарной части завода фельдшером здравпункта;

09.06.1998 Згідно наказу Фонду державного майна України №12-А від 09.06.98р. Нікопольський державний Південнотрубний завод перетворений у Відкрите акціонерне товариство «Нікопольський південнотрубний завод».

28.02.2000 переведена в Медико-санитарной части старшим фельдшером здравпункта №6 (ТВУ-2, ЦРХТТО и БТ) терапевтического отделения;

05.05.2003 звільнений з заводу ст.40 п.1 КЗпП України в связи с сокращением численности работников.

Закрите акціонерне товариство «Нікопольський завод нержавіючих труб»:

06.05.2003 принята в фельдшерские здравпункты фельдшером;

16.10.2007 на підставі рішення Загальних зборів акціонерів (Протокол від 15.10.2007р.) Закрите акціонерне товариство «Нікопольський завод нержавіючих труб» змінило найменування на Закрите акціонерне товариство «Сентравіс Продакш Юкрейн», яке є його правонаступником;

30.04.2009 звільнений згідно ст.36 п.1 КЗпП України по соглашению сторон.

Міська лікарня №4:

01.05.2009 прийнята на посаду фельдшера здоровпункту ЗАТ Сентравіс Продакшн Юкрейн;

14.04.2011 переведена на посаду фельдшера здоровпункту ЗАТ «Сентравіс Продакшн Юкрейн»;

31.12.2011 звільнена з займаної посади згідно п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

02.01.2012 приватне підприємство «Імпульс ТЦ» прийнята на посаду фельдшера;

30.09.2016 звільнена з займаної посади за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України.

КЗ «Нікопольська міська лікарня №4» Дніпропетровської обласної ради»:

01.10.2016 прийнята на посаду фельдшера здоровпункту ПрАТ «Сентравіс Продакшн Юкрейн» з укладенням строкового трудового договору строком на 3 (три) міясці;

31.12.2016 звільнена з займаної посади згідно п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

КЗ «Нікопольська міська лікарня №4» Дніпропетровської обласної ради»:

02.01.2017 прийнята на посаду фельдшера здоровпункту ПрАТ «Сентравіс Продакшн Юкрейн».

01.11.2018 Комунальний заклад «Нікопольська міська лікарня №4» Дніпропетровської обласної ради» перейменований у комунальне підприємство «Нікопольська міська лікарня №4» Дніпропетровської обласної ради».

31.12.2019 звільнена з займаної посади згідно п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Комунальне підприємство «Нікопольська міська лікарня №4» Дніпропетровської обласної ради»:

02.01.2020 прийнята на посаду фельдшера здоровпункту ПрАТ «Сентравіс Продакшн Юкрейн».

09.01.2020 Комунальне підприємство «Нікопольська міська лікарня №4» Дніпропетровської обласної ради» реорганізоване у комунальне підприємство «Нікопольська міська лікарня №4» Нікопольської міської ради».

31.03.2020 звільнена з займаної посади згідно п.2 ст.36 КЗпП України в зв`язку з закінченням строку трудового договору.

Нікопольський міськрайонний центр зайнятості:

17.04.2020 розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до п.1 ст.23 ЗУ ЗДССВБ;

11.04.2021 припинено виплату допомоги по безробіттю відповідно до п.п 12 п.1 ст.31 ЗУ ЗДССВБ.

Таким чином, позивач обіймала посади працівника закладів охорони здоров`я, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

З матеріалів справи вбачається, що спірними у ній є періоди роботи позивача з 01.09.1989 по 05.05.2003 у Медико-санітарній частині Південнотрубного заводу м. Нікополя, з 06.05.2003 по 30.04.2009 у фельдшерському здоровпункті Закритого акціонерного товариства «Нікопольський завод нержавіючих труб», правонаступником якого є Закрите акціонерне товариство «Сентравіс Продакшн Юкрейн», з 02.01.2012 по 30.09.2016 у Приватному підприємстві «Імпульс ДЦ».

Зазначені періоди не були зараховані до спеціального стажу позивача, оскільки відсутні акредитаційні сертифікати, які б стверджували належність закладів, в яких працювала особа, до закладів охорони здоров`я.

Суд зазначає, що 15.07.1997 Кабінет Міністрів України своєю Постановою №765 затвердив Порядок державної акредитації закладу охорони здоров`я (далі Порядок №765).

Згідно з цим Порядком №765 у первісній редакції, державна акредитація закладу охорони здоров`я (далі - акредитація) - це офіційне визнання статусу закладу охорони здоров`я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності.

Акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров`я (далі - заклади).

Акредитація проводиться один раз на три роки.

Акредитацію закладів здійснюють Головна акредитаційна комісія при МОЗ (далі - Головна акредитаційна комісія) та акредитаційні комісії при МОЗ Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій (далі - акредитаційні комісії).

Головна акредитаційна комісія та акредитаційні комісії в своїй діяльності керуються Конституцією України ( 254к/96-ВР ), іншими актами законодавства.

Головна акредитаційна комісія проводить акредитацію закладів державної, (в тому числі закладів, що належать до сфери управління обласних державних адміністрацій) і приватної форми власності.

Акредитаційні комісії проводять акредитацію закладів комунальної форми власності (за винятком тих, що належать до сфери управління обласних державних адміністрацій).

Для проходження акредитації заклад подає документи згідно з переліком (додаток № 1) до відповідної акредитаційної комісії, яка у тримісячний термін повинна провести його акредитацію.

На підставі аналізу наданих закладом документів та висновків експертів відповідна акредитаційна комісія приймає рішення щодо проведення акредитації та віднесення закладу до відповідної категорії (друга, перша, вища категорії), або про відмову у цьому.

Рішення акредитаційних комісій затверджується Головною акредитаційною комісією і повідомляється закладу у 10-денний термін.

У разі прийняття рішення про віднесення закладу до відповідної категорії акредитаційна комісія, яка проводила акредитацію, видає йому акредитаційний сертифікат (додаток № 2).

Термін дії акредитаційного сертифіката визначається Головною акредитаційною комісією, але він не повинен перевищувати трьох років.

Таким чином, забезпечення проходження акредитації закладу охорони здоров`я покладалося на сам заклад, працівники якого не повинні нести відповідальність за відсутність акредитаційного сертифіката, який видавався за результатами проходження такої акредитації.

Крім того, у період до 15.07.1997 - дати прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови №765, акредитація закладів охорони здоров`я передбачена не була. Доказів протилежного до матеріалів справи не надано.

Як зазначено вище, трудовою книжкою позивача, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, підтверджено стаж роботи позивача на посаді фельдшера за період роботи з 01.09.1989 по 05.05.2003 у Медико-санітарній частині Південнотрубного заводу м. Нікополя, з 06.05.2003 по 30.04.2009 у фельдшерському здоровпункті Закритого акціонерного товариства «Нікопольський завод нержавіючих труб», правонаступником якого є Закрите акціонерне товариство «Сентравіс Продакшн Юкрейн», з 02.01.2012 по 30.09.2016 у Приватному підприємстві «Імпульс ДЦ».

За викладених обставин, до спеціального стажу роботи позивача підлягають зарахуванню періоди її роботи з 01.09.1989 по 05.05.2003, з 06.05.2003 по 30.04.2009, з 02.01.2012 по 30.09.2016.

Отже, позовні вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати зазначені періоди роботи до спеціального стажу ОСОБА_1 згідно з пунктом «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788 підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на викладене, ефективним способом захисту прав позивача є визнання протиправним і скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 08.07.2021 №08 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Водночас, суд зазначає, що призначення, перерахунок, нарахування та виплата пенсій відноситься до дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду України.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Згідно з п.п.3 п. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, яке затверджене постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року №28-2 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за №40/26485, Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

З аналізу наведеного вбачається, що на цей час Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Так, питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Таким чином, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, суд зобов`язує Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву від 02.07.2021 ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788 з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

За викладених обставин, позовні вимоги у цій справі підлягають частковому задоволенню.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладені норми, а також часткове задоволення позовних вимог, суд зазначає про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судового збору у розмірі 605,33 грн.

Керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 241-246, 250 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 08.07.2021 №08 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ) зарахувати періоди роботи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.09.1989 по 05.05.2003, з 06.05.2003 по 30.04.2009, з 02.01.2012 по 30.09.2016 до спеціального стажу згідно з пунктом «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ) повторно розглянути заяву від 02.07.2021 ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788 з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 33 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ).

Суддя Н.В. Кучугурна