Справа № 380/5654/21
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2022-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/5654/21 пров. № А/857/2307/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Курильця А.Р., Пліша М.А.

за участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ікавого Мар"яна Романовича на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року, прийняття суддею Мричко Н.І. в м.Львові, о 16 годині 19 хвилині, повний текст складено 28 грудня 2021 року, у справі № 380/5654/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України, Західного територіального управління Національної гвардії України про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

в квітні 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з Головного управління Національної гвардії України та Західного територіального управління Національної гвардії України суму інфляційних збитків за вказаний період прострочення (03.02.2019-25.11.2020), що складає 32685,10 грн, 3% річних в сумі 23935,38грн, відшкодування завданої моральної шкоди - 50000,00 грн., відшкодування понесених витрат на лікарські засоби - 5058,41грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач прострочив термін прийняття відповідного рішення та виплати одноразової грошової допомоги.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ікавий М.Р. подав апеляційну скаргу, з підстав порушення норм матеріального права, неповно з`ясовані обставини справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано на те, що оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання з нарахування та виплати одноразової грошової допомоги, у нього виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Протиправність поведінки відповідача встановлена рішенням суду, а, відтак вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди.

Позивач намагаючись отримати належні йому грошові кошти, протягом 22 місяців зазнав душевних страждань та приниження у зв`язку із неправомірною поведінкою відповідача.

Через постійні переживання та хвилювання, які були викликані діями відповідача, в позивача погіршилось самопочуття та стан здоров`я, у зв`язку з чим двічі перебував на лікуванні, що стверджується медичними довідками долученими до апеляційної скарги, та поніс витрати на лікарські засоби.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Західному територіальному управлінні Національної гвардії України.

Наказом Командувача Національної гвардії України від 05.05.2018 позивача звільнено відповідно до пункту «б» (за станом здоров`я) пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з військової служби у запас Збройних Сил України.

Наказом начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 24.05.2018 № 132 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

27.11.2018 позивачу встановлено третю групу інвалідності, через захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини.

20.12.2018 позивач подав до Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) заяву про отримання одноразової грошової допомоги в порядку передбаченому постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».

У зв`язку з не призначенням і не виплатою одноразової грошової допомоги, позивач звернувся з позовом до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.11.2019 визнано протиправними дії Головного управління Національної гвардії України при розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення йому одноразової грошової допомоги; зобов`язано Західне територіальне управління Національної гвардії України надіслати до Головного управління Національної гвардії України заяву позивача від 20.12.2018 для вирішення питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги на підставі поданих ним документів.

25.11.2020 позивачу здійснено виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, в сумі 440500,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що зобов`язання щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги має іншу правову природу, аніж договірні правовідносини, а погіршення стану здоров`я та емоційного стану позивача не підтверджено причинно-наслідковим зв`язком з діями відповіча, а, відтак, відсутні підстави для стягнення з відповідачів інфляційних збитків.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведена наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Відтак, грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України за своєю правовою природою має цивільно-правовий характер.

Статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників .

Як слідує з матеріалів справи, позивач просив стягнути з відповідачів інфляційні втрати за несвоєчасне виконання рішення суду та річні, тобто між позивачем та відповідачами відсутні цивільні відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності учасників.

Крім того, відповідно статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, але в даній справі відсутні такі сторони як боржник та кредитор, оскільки відсутні і грошові зобов`язання між ними, засновані на цивільно - правових відносинах та відсутні будь - які порушення цивільно - правових відносин відповідачами.

Таким чином, в частині вирішення спору про стягнення з відповідачів суми 32685,10 грн. втрат від інфляції та 23935,38 грн 3 % річних судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні цієї частини позовних вимог, обґрунтованих статтею 625 ЦК України, оскільки відповідачі по справі не є боржниками, що прострочили виконання грошового зобов`язання, засновані на цивільно - правових відносинах, а, відтак, до спірних правовідносин стаття 625 ЦК України не застосовується.

Статтею 56 Конституції України гарантоване право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За правилами загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Так, згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При цьому, постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 (пункт 3) (далі Постанова № 4) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 Постанови № 4 встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 КАС України).

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведений факт завдання моральних страждань, душевних переживань, погіршенням стану здоров`я, що настали у зв`язку з діями відповідачів.

Позивачем не доведено, що витрати пронесені на лікарські засоби в сумі 5058,41 грн., які на його думку стверджуються квитанціями з аптек підтверджують погіршення стану здоров`я, у зв`язку з діями відповідачів, оскільки з таких не вбачається придбання лікарських засобів саме для використання позивачем. Як і не надано, ні суду першої, ні апеляційної інстанції медичних документів на призначення таких лікарських засобів.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ікавого Мар"яна Романовича залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року у справі № 380/5654/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено та підписано 30.05.2022, у зв"язку з перебуванням судді Кушнерика М.П. та Пліша М.А. у відпустці з 16 травня по 29 травня 2022 року.