Справа № 120/426/21-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2022-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

30 травня 2022 р. Справа № 120/426/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Однак рішенням №36 від 24.12.2020 їй відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного віку та пільгового стажу.

Вважаючи рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області протиправними, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 29.01.2021 відкрито провадження у вищевказаній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

16.02.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач зауважує, що відповідно пункту 2 частини 2 у силу якої пенсія позивачу може бути призначена після досягнення нею віку 48 років.

Разом з тим, відповідач звертає увагу суду, на те, що до пільгового стажу позивача за Списком №1 було зараховано періоди роботи заявниці, що фактично становить - 3 років 9 місяців 20 днів.

З огляду на те, що страховий стаж позивача складає 30 роки 1 місяць 5 днів (у тому числі 3 додаткових років за кожен повний рік роботи за Списком №1), відповідачем правомірно прийнято рішення №36 від 24.12.2020, яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до частини 1 пункту 2 статті 114 Закону №1058, з огляду на відсутність у неї необхідного пільгового стажу за Списком №1 - 7 років 6 місяців.

Ухвалою суду від 04.03.2021 провадження у справі зупинено до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 360/3611/20 (провадження № 11-209заі21).

Ухвалою від 28.12.2021 провадження у справі поновлено, оскільки встановлено, що обставини, які викликали зупинення провадження у справі, відпали.

30.05.2022 представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, якою просить розглядати другу позовну вимогу зобов`язального характеру у наступній редакції:

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах починаючи з 17.12.2020 відповідно до п. 5 частини 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", в редакції, зазначеній у рішенні Конституційного суду України №1-р/2020 від 23.01.2020.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив, що 17.12.2020 позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону № 1788-ХІІ. До заяви позивач додала ряд необхідних документів.

Рішенням за № 36 від 24.12.2020 відповідач надав позивачу відмову у призначенні пільгової пенсії, посилаючись на відсутність у неї встановленого законодавством віку та необхідного пільгового стажу за Списком №1.

Вважаючи незаконною відмову відповідача у призначенні пенсії за віком по Списку № 2 відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з Європейською соціальною хартією (переглянута) від 03 травня 1996 року, що ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V та набрала чинності для України з 01 лютого 2007 року (далі Хартія), кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (далі Закон № 1788-ХІІ) та Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон № 1058-ІV).

Закон № 1788-ХІІ був введений в дію з 01 січня 1992 року в частині норм, що стосуються призначення і виплати пенсій та коригування рівнів пенсій, призначених до введення цього Закону; з 01 квітня 1992 року в повному обсязі.

01 січня 2004 року набув чинності Закон України від 09.07.2003 № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

3 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон № 2148-VIII, що доповнив Закон № 1058-IV розділом XIV-1, який містить пункт 1 частини другої статті 114 такого змісту:

"На пільгових умовах пенсія за віком працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах".

За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з пунктом "а" статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VIII, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (далі - Закон № 213-VIII), який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом "а" статті 13 Закону № 1788-XII вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного суду України № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом N 213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема, чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Таким чином, рішенням № 1-р/2020 Конституційного суду України визнано неконституційними окремі положення Закону № 1788-XII, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-XII з урахуванням рішення Конституційного суду України № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 45 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-XII з урахуванням рішення Конституційного суду України № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-IV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 45 років, тоді як другий - у 50 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд доходить висновку, що вони суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України").

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку, що у межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для позивача закону, а саме положенням пункту а статті 13 Закону № 1788-XII в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20. В даному судовому рішенні Суд вказав на наявність колізії між нормами Закону № 1788-XII з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-IV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Суд зазначав, що оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, то вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України). У цьому випадку, за висновками Суду, застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-XII з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-IV.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, відмова Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області в призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1, в частині посилання на недосягнення нею віку, визначеного ст. 114 Закону № 1058-IV, є протиправною.

Щодо не зарахування позивачу до стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 1 періодів її роботи складальником боєприпасів цеху складання та ремонту боєприпасів, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" № 637 від 12 серпня 1993 року (далі - Постанова № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ організацій або їх правонаступників.

Отже, необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт як складальником боєприпасів за умови дотримання вимог пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Відсутність підтвердження цих обставин не породжує виникнення права на зарахування пільгового стажу та призначення пенсії на пільгових умовах.

Основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, відсутність якої передбачає застосування Порядку № 637.

В матеріалах справи міститься копія трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 із якої вбачається наступне:

з 02.10.2006 прийнята складальником боєприпасів цеху складання та ремонту боєприпасів з шкідливими умовами праці (3 розряду) у Військову частину НОМЕР_2 (наказ №189 від 02.10.2006);

з 01.07.2008 посада змінена на складача ручним способом цеху складання та ремонту боєприпасів із шкідливими умовами праці (3 розряду) відповідно нового штатного розпису (наказ №363 від 01.07.2008);

з 06.04.2010 звільнена з роботи (наказ №65 від 06.04.2010);

з 07.04.2010 прийнята на роботу в Корпорацію «Співдружність» на посаду складальника боєприпасів цеху складання та ремонту боєприпасів (наказ №15-к від 07.04.2010);

з 02.06.2015 звільнена з роботи (наказ №11-к від 02.06.2015);

з 05.11.2015 прийнята на роботу у в/ч НОМЕР_3 складальником боєприпасів цеху складання та ремонту боєприпасів (наказ №216 від 04.11.2015); наразі продовжує працювати.

Відтак, записи в трудовій книжці ОСОБА_1 в повній мірі підтверджують її стаж за професією, яка віднесена до Списку №1.

Тому посилання відповідача як на обов`язкову умову для зарахування вказаних періодів роботи до страхового стажу позивача на наявність уточнюючих довідок є безпідставними з огляду на наведені вище приписи Порядку №637.

Разом із тим, на підтвердження трудової діяльності на посаді складальника боєприпасів цеху складання та ремонту боєприпасів позивач долучила ряд довідок.

Так, згідно довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 19.10.2010 року № 286, виданої Військовою частиною НОМЕР_2 , позивач за період 02.10.2006 по 31.01.2007, з 01.03.2007 по 30.04.2007, з 01.06.2007 по 26.06.2007, з 16.07.2007 по 31.07.2007, з 15.08.2007 по 31.08.2007, з 01.09.2007 по 05.09.2007, з 01.10.2007 по 24.10.2007, з 09.11.2007 по 23.11.2007, з 03.01.2008 по 30.06.2008, з 05.01.2009 по 30.06.20019, з 01.09.2009 по 30.09.2009 повний робочий день в Військовій частині НОМЕР_2 виконувала роботи по утилізації та знищеню ракет, боєприпасів та елементів, споряджених різними видами твердого палива, пороху, вибухових речових і піротехнічних сумішей за професією, посадою складальника боєприпасів цеху складання та ремонту боєприпасів, що передбачена Списком №1 розділ IX підрозділу 7 код КП 9322-18412-47 підстава Класифікатор професій ДК 003-95.

Відповідно довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 02.06.2015 року № 95, виданої Корпорацію «Співдружність», позивач за період з 07.04.2010 по 02.06.2015 виконувала роботи по утилізації і знищеню ракет, боєприпасів та елементів, споряджених різними видами твердого палива, пороху, вибухових речових і піротехнічних сумішей за професією, посадою складальника боєприпасів цеху складання та ремонту боєприпасів, що передбачена Списком №1 розділ IX підрозділу 7 код КП 9322-18412-47 підстава Класифікатор професій ДК 003-95 загалом - 5 років 1 місяць 27 днів.

Згідно довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 24.02.2020 року № 179, виданої Військовою частиною НОМЕР_2 , позивач за період 19.02.2016 по 03.05.2016, з 06.05.2016 по 06.02.2017, з 09.02.2017 по 16.03.2017, з 18.03.2017 по 20.03.2017, з 23.03.2017 по 27.09.2017, з 28.10.2017 по 02.11.2017, з 04.11.2017 по 09.11.2017, з 11.11.2017 по 16.11.2017, з 18.11.2017 по 23.11.2017, з 25.11.2017 по 29.11.2017, з 01.12.2017 по 28.12.2017, з 03.01.2018 по 21.01.2018, з 24.01.2018 по 08.02.2018, з 10.02.2018 по 28.02.2018, з 02.03.2018 по 16.05.2018, з 22.05.2018 по 07.06.2018, з 09.06.2018 по 17.06.2018, з 19.06.2018 по 12.07.2018, з 14.07.2018 по 09.08.2018, з 11.08.2018 по 02.09.2018, з 05.09.2018 по 19.09.2018, з 21.09.2018 по 18.10.2018, з 20.10.2018 по 15.11.2018, з 17.11.2018 по 29.11.2018, з 01.12.2018 по 01.02.2019, з 03.02.2019 по 06.03.2019, з 08.03.2019 по 13.05.2019, з 18.05.2019 по 18.07.2019, з 20.07.2019 по 08.08.2019, з 10.08.2019 по 15.08.2019, з 17.08.2019 по 29.08.2019, з 31.08.2019 по 25.09 2019, з 27.09.2019 по 28.11.2019, з 30.11.2019 по 10.01.2020, з 12.01.2020 по 28.02.2020 повний робочий день в Військовій частині НОМЕР_2 за професією складальника боєприпасів цеху складання та ремонту боєприпасів, що передбачена Списком №1 розділ IX підрозділу 7 код КП 9322-18412-47 підстава Класифікатор професій ДК 003-2010, Постанова КМУ від 24.06.2016 №461, від 11.03.1994 №162, від 16.01.2003 №36, що складає 03 роки 09 місяців 25 днів.

Отже, довідки, видані Корпорацією «Співдружність» та військовою частиною НОМЕР_2 , лише підтверджують те, що позивач працювала повний робочий день та виконувала роботу із шкідливими і важкими умовами праці, що передбачена Списком №1.

Натомість, відповідач дійшов висновку про підтвердження роботи позивача лише стосовно 03 років 09 місяців 25 днів, у підтверджені інших періодів роботи позивачеві було відмовлено.

Стосовно посилань відповідача, що у довідці від 19.10.2010 року № 286 не зазначено постанови КМУ, якою затверджено Списки, суд вважає за необхідне застосувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, яка полягає у тому, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Крім того, Верховний Суд у постанові №496/1192/17 від 27.03.2020 вказав, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Також суд критично ставиться до покликань відповідача на відсутність даних про ритмічність роботи підприємства та періоди перебування у відпустці без збереження заробітної плати, оскільки в матеріалах справи не міститься доказів, які б свідчили, що позивач працював на підприємстві з неритмічною роботою.

Враховуючи вищевикладене, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №36 від 24.12.2020 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1, підлягає скасуванню.

При цьому, суд приходить до висновку про задоволення похідної позовної вимоги шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати позивачу до спеціального стажу, що дає право на пільгове пенсійне забезпечення період роботи у Військовій частині НОМЕР_2 з 02.10.2006 по 06.04.2010 та у Корпорації "Співдружність" з 07.04.2010 по 02.06.2015, та призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах згідно ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, з 17.12.2020.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За приписами частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Отже, перевіривши доводи сторін, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов слід задовольнити.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №36 від 24.12.2020 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу, що дає право на пільгове пенсійне забезпечення період її роботи у Військовій частині НОМЕР_2 з 02.10.2006 по 06.04.2010 та у Корпорації "Співдружність" з 07.04.2010 по 02.06.2015, та призначити ОСОБА_1 з 17.12.2020 пенсію за віком на пільгових умовах згідно ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.
Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 )
Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, )

Суддя Мультян Марина Бондівна