Справа № 420/4557/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/4557/21

Головуючий І інстанції:Іванов Е.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційні скарги Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 06.09.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради про визнання протиправною відповідь та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

25.03.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до виконкому ОМР та Департаменту комунальної власності ОМР, в якому із урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати протиправною, недостовірною та неповною «відповідь-відписку» виконкому ОМР, в особі структурного підрозділу ДКВ ОМР, від 22.03.2021р. №01-17/108,110 про надання йому публічної інформації на запит від 16.03.2021р.;

- зобов`язати виконком ОМР надати достовірну та повну інформацію на його запит від 16.03.2021р. про наявність вільних, несформованих земельних ділянок (та/або перспективних/адресних земельних ділянок) державної та комунальної форми власності в межах Київського району м.Одеса з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); тобто для житлової забудови; які можуть бути передані у приватну власність відповідно до норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам на підставі вимог ст.121 ЗК України (площею в містах - не більше 0,1 га; в селах - не більше 0,25 га), та надати належні графічні матеріали вільних земель із вказаним цільовим призначенням, ут.ч. із земель запасу, резервного фонду, які необхідні для дотримання порядку отримання земельної ділянки у власність громадянами у відповідності до норм ст.ст.116,118,122 ЗК України;

- накласти штраф на посадових осіб відповідно до ст.212-3 КУпАП за неоприлюднення інформації відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний лист-відповідь ДКВ ОМР від 22.03.2021р. №01-17/108,110 про відмову у наданні позивачу запитуваної інформації (у зв`язку з відсутністю інформації у задокументованому вигляді), є протиправним та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства України.

Представники відповідачів надали до суду першої інстанції письмові відзиви, у якому позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Причиною ж відмови зазначали, що задоволення запиту ОСОБА_1 не вбачається можливим, адже запитувана інформація ще не сформована у задокументованому вигляді та не була створена та не зафіксована в офіційному документі, та передбачала вчинення певних дій стосовно її підбору, обробки та узагальнення, що відповідало б поставленим у запиті умовам. Окрім того, представники відповідачів вважають, що запитувана інформація не відповідала й ознакам публічної в розумінні вимог Закону України «Про публічну інформацію», що свідчить про правомірність відмови у надані відповідної інформації.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06.09.2021р. провадження у справі в частині позовних вимог щодо накладення штрафу на посадових осіб згідно зі ст.212-3 КУпАП через не оприлюднення інформації, обов`язкове оприлюднення якої передбачено Законом України «Про доступ до публічної інформації» - закрито.

Ухвалою суду першої інстанції від 29.06.2021р. до участі у справі залучено Департамент земельних ресурсів ОМР в якості співвідповідача.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження)позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним лист-відповідь ДКВ ОМР від 22.03.2021р. №01-17/108,110 про надання публічної інформації на запит позивача від 16.03.2021р. Зобов`язано ДЗР ОМР надати повну інформацію на запит позивача від 16.03.2021р. про наявність вільних, не сформованих земельних ділянок (та/або перспективних/адресних земельних ділянок) державної та комунальної форми власності в межах Київського району м. Одеса з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); тобто для житлової забудови; які можуть бути передані у приватну власність у відповідності до норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам у відповідності до вимог ст.121 ЗК України (площею в містах не більше 0,1 га; в селах не більше 0,25 га) та надати належні графічні матеріали вільних земель із вказаним цільовим призначенням, в т.ч. із земель запасу, резервного фонду, які необхідні для дотримання порядку отримання земельної ділянки у власність громадянами відповідно до ст.ст.116,118,122 ЗК України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представники ДКВ ОМР та ДЗР ОМР подали апеляційні скарги.

У своїх апеляційних скаргах відповідачі посилаються на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання та неповного з`ясування судом обставин справи, просили скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.09.2021р. у відповідній частині та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

19.10.2021р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДКВ ОМР та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2021р. апеляційну скаргу ДЗР ОМР - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від29.11.2021р.відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДЗР ОМР та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

16.11.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу ДКВ ОМР, у якому позивач заперечував стосовно її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просив закрити апеляційне провадження та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для їх задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

16.03.2021р.позивач - ОСОБА_1 надіслав запитна публічну інформацію до ОМР на email: « », який було направлено до Начальника управління земельних ресурсів ДКВ ОМР Кулягіної І.В., про що позивач був своєчасно проінформований листом від 17.03.2021р. №ЗПІ-18.

Однак, в подальшому, Департамент КВ ОМР своїм листом від 22.03.2021р. №01-17/108,110 повідомив позивача про те, що у зв`язку з тим, що запитувана ним інформація ще не сформована у задокументованому вигляді, задоволення запиту не вбачається за можливе.

Не погоджуючись із вказаними діями та рішенням ДКВ ОМР, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості заявлених позовних вимог та, відповідно, з неправомірних дій та спірної відповіді ДКВ ОМР.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить із наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Однак, здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Статтею 40 Конституції України закріплено право кожного направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони та захисту інформації визначає Закон України «Про інформацію» від 02.10.1992р. №2657-XII.

Згідно зі ст.1 Закону №2657-ХІІ,«інформація» - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

У відповідності до ч.1 ст.5 Закону №2657-ХІІ, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Статтею 3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Так, одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію (ст.5 Закону №2939-VI).

Як передбачено у ч.ч.1,2 ст.7 Закону №2939-VI, право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011р. №2939-VI.

Статтею 1 цього ж Закону регламентовано, що «публічна інформація» - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом (ст.3 Закону №2939-VI).

У відповідності до ст.5 Закону №2939-VI,доступ до інформації забезпечується, у т.ч., шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет та надання інформації за запитами на інформацію.

За приписами ч.1 ст.12 Закону №2939-VI, суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у ст.13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону №2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, серед інших, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади АР Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

При цьому, ст.14 Закону №2939-VІ встановлює обов`язок надавати достовірну, точну та повну інформацію.

Положеннями ст.19 Закону №2939-VI визначено, що «запитом на інформацію» вважається прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.

Як передбачено ч.1 ст.20 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання запиту.

За правилами ч.1 ст.22 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до ч.2 ст.6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені ст.21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених ч.5ст.19 цього Закону.

Наведений у ч.1 ст.22 Закону №2939-VI перелік випадків, за яких розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту,є вичерпним.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (ч.2 ст.22 Закону №2939-VI).

Таким чином, праву позивача звертатись із інформаційним запитом та отримати інформацію кореспондує обов`язок органу державної влади, який, при цьому, володіє статусом розпорядника публічної інформації надати достовірну, точну та повну інформацію у визначені Законом №2939-VI строки.

У той же час, розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі та має містити: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис (ч.ч.3-5 ст.22 Закону №2939-VI).

Статтею 23 Закону №2939-VI передбачено, що рішення, дії або ж бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити, зокрема, відмову в задоволенні запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації.

Системний аналіз наведених положень Закону №2939-VI свідчить, що публічна інформація за своєю правовою природою є інформацією, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх повноважень та доступ до якої забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації на запити. При цьому, певна інформація може мати правовий статус інформації з обмеженим доступом (конфіденційна, таємна службова), доступ до якої, у свою чергу, визначається положеннями Закону.

Право доступу до інформації є необхідним елементом демократичної форми правління, яка ґрунтується, серед іншого, на вимогах прозорості, гласності та підзвітності в діяльності владних органів і службових осіб, яких народ уповноважив виконувати функції держави. Будь-які особи мають право звертатись із інформаційними запитами до суб`єктів владних повноважень та інших розпорядників публічної інформації, які у свою чергу зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати на нього відповідь.

Визначальною ознакою для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходилася у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям «відображеності та задокументованості» і є публічною. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли певний розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Під час вирішення спору по суті судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до п.31 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997р. №280/97-ВР, до виключної компетенції, зокрема, міських рад належить прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Частиною 5 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що уповноважені органи з питань містобудування та архітектури і центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, забезпечують відкритість, доступність та повноту інформації про наявність на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці земель державної та комунальної власності, не наданих у користування, що можуть бути використані під забудову, про наявність обмежень і обтяжень земельних ділянок, містобудівні умови та обмеження в містобудівному і державному земельному кадастрах.

До моменту внесення відповідної інформації до містобудівного та державного земельного кадастрів виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації або відповідний місцевий орган виконавчої влади зобов`язані надавати за запитами фізичних та юридичних осіб письмову інформацію про наявність земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову.

Відповідно до ст.33 Закону №280/97-ВР, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад; організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.

Колегія суддів погоджується з висновком судді першої інстанції про те, що саме ДКВ ОМР (станом на час подання відповідного запиту позивача) був розпорядником запитуваної інформації, яка за своїм правовим статусом є «публічною».

Так, як вбачається з матеріалів справи та змісту спірного запиту, позивач фактично запитував інформацію стосовно наявності вільних, несформованих земельних ділянок (та/або перспективних/ адресних земельних ділянок) державної та комунальної форми власності в межах Київського району м.Одеса з цільовим призначенням: «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» (присадибна ділянка), тобто для житлової забудови; та такі, що можуть бути передані у приватну власність у відповідності до норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам у відповідності до вимог ст.121 ЗК України (площею в селищах не більше 0,15 га; в селах не більше 0,25 га), а також просив надати відповідні графічні матеріали цих вільних земель із вказаним цільовим призначенням, в т.ч. із земель запасу, резервного фонду, які необхідні для дотримання порядку отримання земельної ділянки у власність громадянами у відповідності до норм ст.ст.116,118,122 ЗК України.

Однак,як свідчать матеріали справи, ДКВ ОМР своїм листом від 22.03.2021р. №01-17/108,110 надав відповідь, у якій зазначив про те, що задоволення запиту не вбачається можливим, так як запитувана інформація не сформована в задокументованому вигляді.

Судова колегія, аналізуючи приписи ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і ст.33 Закону №280/97-ВР, а також, зокрема, п.п.1.1,2.1 «Положення про ДКВ ОМР» (затв. рішенням Одеської міської ради від 10.06.2020р. №6036-VII, чинне на момент подання відповідного запиту), вважає, що передусім саме ДКВ ОМР, згідно з його компетенцією, був зобов`язаний володіти інформацією про наявність вільних, несформованих земельних ділянок (та/або перспективних/адресних земельних ділянок) державної та комунальної форми власності в межах Київського району м. Одеса з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); тобто для житлової забудови; які можуть бути передані у приватну власність у відповідності до норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам у відповідності до вимог ст.121 ЗК України (площею в містах не більше 0,1 га; в селах не більше 0,25 га) та надати належні графічні матеріали вільних земель із вказаним цільовим призначенням, в т.ч. із земель запасу, резервного фонду, які необхідні для дотримання порядку отримання земельної ділянки у власність громадянами у відповідності до норм ст.ст.116,118,122 ЗК України.

До того ж, аналогічний правовий висновок було викладено у постановах Верховного Суду від 07.02.2020р. у справі №127/13810/17, від 14.05.2020р. у справі №127/5403/17, від 27.11.2019р. у справі №127/28475/15-а та від 05.11.2019р. у справі №359/7966/16-а, який, згідно з ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Враховуючи викладене, доводи ДКВ ОМР про те, що запитувана позивачем інформація не була створена і задокументована під час здійснення останнім своїх повноважень та не знаходилась у його володінні, колегія суддів, як і суд 1-ї інстанції, оцінює критично, оскільки згідно з п.1 ч.1 ст.22 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту лише тільки у випадку якщо він не володіє і не зобов`язаний володіти такою інформацією відповідно до його компетенції. Натомість,як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, відповідач - ДКВ ОМР був зобов`язаний володіти відповідною інформацією (на момент подання відповідного запиту).

Таким чином,враховуючи вищевикладені обставини, у ДКВ ОМР були відсутні правові підстави для відмови у задоволенні запиту про надання відповідної інформації.

Разом із тим,відповідно до п.1.1«Положення про ДЗР ОМР» (затв. рішенням Одеської міської ради від 17.03.2021р. №137-VІІІ) ДЗР ОМР є виконавчим органом ОМР та правонаступником ДКВ ОМР у сфері регулювання земельних відносин.

Жодного спростування цього факту відповідачами під час розгляду справи наведено не було та відповідних доказів не надано.

Тобто, станом на момент прийняття рішення у справі, саме ДЗР ОМР зобов`язано надати повну інформацію на запит позивача від 16.03.2021р. про наявність вільних, несформованих земельних ділянок (та/або перспективних/адресних земельних ділянок) державної та комунальної форми власності в межах Київського району м.Одеса з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); тобто для житлової забудови; які можуть бути передані у приватну власність у відповідності до норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам у відповідності до вимог ст.121 ЗК України (площею в містах не більше 0,1 га; в селах не більше 0,25 га) та надати належні графічні матеріали вільних земель із вказаним цільовим призначенням, в тому числі із земель запасу, резервного фонду, які необхідні для дотримання порядку отримання земельної ділянки у власність громадянами у відповідності до норм ст.ст.116,118,122 ЗК України.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтами при розгляді справи в судах обох інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідачів, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 30.05.2022р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко