Справа № 280/2186/22
Суддя: Садовий Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2022-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2022 року Справа № 280/2186/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
09.02.2022 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (далі відповідач), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно з порушенням строків розрахунку;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно) в розмірі 139 837,22 грн. (сто тридцять дев`ять тисяч вісімсот тридцять сім гривень 22 коп.);

- розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 14.02.2022 позовну заяву було залишено без руху на підставі ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), позивачу було надано 10-денний строк з дня отримання вказаної ухвали для усунення недоліків позовної заяви. Позивачем усунено недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 10.05.2022 відкрито провадження у справі №280/2186/22. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін (в порядку письмового провадження).

У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Обґрунтування позовних вимог викладено в уточненій позовній заяві від 21.02.2022 (вх.№13609 від 23.02.2022). Зокрема зазначено, що позивач проходив військову службу у внутрішніх військах МВС України та Національної гвардії України на різних посадах. Наголошено, що після звільнення та виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України від 30.06.2021 №157, в порушення норм чинного законодавства в день звільнення із позивачем не проведено всіх розрахунків, а саме не виплачено компенсацію за неотримане речове майно. Вказуючи на протиправність бездіяльності відповідача позивач зазначає, що повний розрахунок грошового забезпечення з ним проведено 28.12.2021 тобто через 181 день після його виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. З посиланням на норми ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України, вказує на обов`язок відповідача сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. З наведених підстав просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заперечення проти позовних вимог викладено у відзиві на позовну заяву (вх.№18244 від 19.05.2022). З посиланням на лист Департаменту заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 №774/13/84-13 та Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 17.10.2012 по справі № К-2330/09, відповідачем зазначено, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад і розміри виплати грошового забезпечення, однак і дії ст.116-117 Кодексу законів про працю України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки вони містять публічно-правовий характер. Крім того зауважено, що виплачена позивачу грошова компенсація вартості неотриманого речового майна не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, відповідач звернув увагу на очевидну не співмірність сум середнього заробітку, яку вимагає стягнути позивач, а саме 139 837,22грн. з розміром заборгованості за компенсацію вартості неотриманого речового майна в сумі 34 335,90грн. Виходячи з наведеного просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України та був звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 30.06.2021 №157 (а.с.44).

Після звільнення позивача з військової служби, відповідачем здійснено розрахунок вартості речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 . Відповідно до Довідки-розрахунку №74 від 30.06.2021, розмір належної позивачу виплати разом з ПДВ складає 40516,36грн. (а.с.42).

28.12.2021 відповідачем проведено остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , а саме виплачено компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 33 820,86грн. Вказане підтверджується випискою з Ощадбанку (а.с.43).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно з порушенням строків розрахунку, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст. 1 Кодексу законів про працю України, кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно з ч.1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема: Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України від 10.12.2008 №1153/2008, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 № 393, Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з ч.1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 ст.116 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм ст. 116 та 117 Кодексу законів про працю України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України є необґрунтованими.

Аналогічне застосування норм права здійснено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при розгляді справи №2340/4192/18 (постанова від 31.10.2019).

Враховуючи наведене вище, суд зауважує, що відповідачем протиправно допущено порушення строків розрахунку при виплаті належної позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно) в розмірі 139 837,22 грн., суд зазначає наступне.

Обчислення середнього заробітку проводиться відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Абзацом 3 п.3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Згідно абзацу 2 п.2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як свідчать матеріали справи, позивача виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України та всіх видів забезпечення 30.06.2021 (а.с.44).

Разом з цим, остаточний розрахунок з ним проведено 28.12.2021, що підтверджується випискою за картковим рахунком ОСОБА_1 (а.с.43).

Таким чином, затримка остаточного розрахунку з позивачем обраховується з 30.06.2021 по 28.12.2021 шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, на виконання вимог Порядку №100.

Позивача звільнено з військової служби 30.06.2019, отже при обчисленні його середньоденної заробітної плати необхідно виходити з виплат за квітень та травень 2021 року, тобто за 2 місяці, що передують звільненню.

Матеріалами справи (довідкою про доходи) підтверджується, що грошове забезпечення позивача у квітні 2021 року складало 23 052,03грн., а у травні 2021 року 23 352,40,грн. (а.с.48).

У квітні 2021 року кількість робочих днів становила 22, у травні 2021 року 18 днів.

Тобто, середньоденний заробіток позивача за вказаний період складає 1160,11грн.: (23052,03+23352,40)/40.

Отже, виходячи із розрахунку 1160,11 грн. х 181 робочих днів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має складати 209 979,91 грн.

Разом із тим, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладені висновки, відповідно до яких з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того в указаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

За таких обставин, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, та враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд дійшов висновку, що середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача складає 33 827,76грн.

Обчислюючи вказану суму, суд виходив із того, що виплачена ОСОБА_1 грошова компенсація за неотримане речове майно у розмірі 33 820,86грн. складає 16,11% від визначеного вище середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, суд вважає, що виплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.06.2021 по 28.12.2021 у сумі 33 827,76 грн. (209 979,91 грн. х 16,11%).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тому, задля ефективного захисту прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.06.2021 по 28.12.2021 в розмірі 33 827,76 грн.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

За таких обставин, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, питання щодо розподілу судових витрат в порядку ст. 139 КАС України судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) грошової компенсації за неотримане речове майно з порушенням строків розрахунку.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.06.2021 по 28.12.2021 в розмірі 33 827,76 грн. (тридцять три тисячі вісімсот двадцять сім гривень 76 коп.)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 31.05.2022.

Суддя І.В.Садовий