Справа № 160/24442/21
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2022-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіНіколайчук С.В.
при секретарі судового засіданняФедуркіній А.В.
представника позивача представника відповідача Смольнякова А.І. Барановська А.В.
03 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якій позивач, з урахуванням уточнень, просить:
- визнати бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури, яка відповідно до ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України з 11.09.2020 є правонаступником прокуратури Дніпропетровської області, щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме невиплати йому частини заробітної плати з урахуванням посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 по 28.05.2019 протиправною;
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що з 19.12.2011 по 28.05.2019 працював в органах прокуратури України. Згідно з наказом прокуратури Дніпропетровської області від 23.05.2019 № 694к 28.05.2019 позивача було звільнено з займаної посади та органів прокуратури за власним бажанням (на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 ЗУ «Про прокуратуру»). Позивач вказав, що працював з 15.12.2015 по 14.11.2017 в органах прокуратури на адміністративній посаді заступника керівника місцевої прокуратури. У позові наголошено, що 14.10.2014 року було прийнято Закону України №1697-VІ, на підставі положень якого з 01.07.2015 року заробітна плата прокурорів повинна регулюватись виключно ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», та відповідно до положень вказаної статті посадовий оклад встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, що запроваджується поетапно (з 01.07.2015 10 мзп, з 01.01.2016 11 мзп, з 01.01.2017 12 мзп). Позивач зазначав, що п. 13 ч. 5 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру» було встановлено, що посадовий оклад прокурора, який перебуває на адміністративній посаді заступника керівника місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 1,3 посадового окладу прокурора місцевої прокуратури (з 01.01.2017 року посадовий оклад становив 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб). ОСОБА_1 навів у позові розміри заробітної плати з урахуванням надбавок, премій та інших виплат, виплачених за його період роботи, та вказав що такі виплачені у меншому розмірі ніж це передбачено ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». Позивач наголосив, що виплати у меншому розмірі його заробітної плати порушує його право на власність. Попередньо позивач звертався до Дніпропетровської обласної прокуратури за перерахунком заробітної плати, однак листом від 13.04.2021 року №21-304вих.21 позивачу було відмовлено у здійсненні перерахунку та виплати різниці між виплаченою та перерахованою заробітною платою, чим відповідачем допущено протиправну бездіяльність, порушено право власності позивача. Позивач просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року було відкрито провадження у справі, справу визначено слухати в порядку спрощеного позовного провадження, надано п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження для надання відзиву на позовну заяву.
16.03.2022 року Дніпропетровською обласною прокуратурою надано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнав доводи позивача, здійснив посилання на положення ст. 8 ЗУ «Про оплату праці», п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та п. 1 .1 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», згідно яких норми і положення, зокрема ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку і розмірах, встановлених Кабінету Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів. Водночас, у бюджетних призначеннях органам прокуратури України на заробітну плату, встановлену Законами України Про Державний бюджет України на кожен рік з 2015 року, відповідні кошти для реалізації вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачені. Відповідач наголосив, що відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», кошторис із заробітної плати для працівників прокуратури Дніпропетровської області, обласною прокуратурою не затверджувався, фінансування не здійснювалось, заробітна плата не нараховувалась. Відповідач зазначив про практику Верховного Суду, що склалась із аналогічного питання та вказав на те, що у Дніпропетровської обласної прокуратури відсутнє право на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачу за період з 01.07.2015 по 28.09.2019 самостійно без правового регулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України у розмірі, іншому ніж встановлено Кабінетом Міністрів України. Відповідач також зауважив, що схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505, та наголосив, що дії Дніпропетровської обласної прокуратури не можуть бути визнані протиправними, оскільки вони відповідали вимогам нормативно-правових актів, які були чинними у період з 01.07.2015 по 24.09.2019. Також відповідачем наголошено, що рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 на спірні відносини не можуть вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення. Дніпропетровська обласна прокуратура просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 березня 2022 року було постановлено подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 травня 2022 року задоволено клопотання представника позивача та зупинено провадження у справі для надання відповіді на відзив до 10.05.2022 року.
06.05.2022 року представником позивача надано до суду відповідь на відзив, в якому міститься посилання на відсутність підстав для звільнення відповідача від обов`язку щодо виплати позивачу різниці невиплаченої заробітної плати, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 №6-рп/2007. У відповіді на відзив також зазначено, що положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» є діючі станом на час розгляду справи, не визнані неконституційними. Окремо наведено посилання на правові висновки Верховного Суду, якими визначено, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання. Представник позивача зазначив, що позов містить вимогу щодо визнання протиправної бездіяльності, а не дій відповідача. Така бездіяльність була вчинена вже після прийняття рішення Конституційним Судом України у справі №6-р/2020 від 26.03.2020. Також у відповіді на відзив міститься посилання на те, що втрата нормативно-правовим актом чинності не тотожна його неконституційності, а тому позивачем правомірно здійснено посилання на вищезазначене рішення Конституційного Суду України, яким визнано неконституційним окремі положення ЗУ №1697, та визначено, що такі положення суперечили нормам конституції з моменту їх прийняття. Представник позивача просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 травня 2022 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її розгляд по суті.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі.
В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, посилалась на підстави, наведені у відзиві та просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
Судом встановлено, що позивач працював з 19.12.2011 по 28.05.2019 в органах прокуратури України на різних посадах (що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 , дата заповнення 11.02.2011), з них:
- з 09.10.2014 по 14.12.2015 на посаді старшого прокурора прокуратури Індустріального району міста Дніпропетровська;
- з 15.12.2015 по 14.11.2017 на посаді заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1;
- з 23.11.2017 по 13.06.2018 на посаді прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1;
- з 14.06.2018 по 28.05.2019 на посаді прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4.
Згідно з наказом прокуратури Дніпропетровської області від 23.05.2019 №694к 28.05.2019 позивача було звільнено з займаної посади та органів прокуратури за власним бажанням (на підставі п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»).
Позивач 08.04.2021 року звернувся до відповідача із заявою, в якій просив перерахувати та виплатити йому за період з 01.07.2015 по день звільнення заробітну плату та інші виплати, виходячи з окладу, встановленого ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».
Листом Дніпропетровської обласної прокуратури від 13.04.2021 №21-304вих.21 позивача було повідомлено, що його заробітна плата розрахована згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», та про те, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснювалися в межах асигнувань, передбачених у Державному бюджеті на 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки для органів прокуратури. Також у листі було наголошено, що Дніпропетровська обласна прокуратура не наділена правом самостійно визначати та встановлювати оклади для працівників, у розмірах інших, аніж ті, які були передбачені головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури Генеральною прокуратурою України у кошторисах на відповідні роки.
Позивач, не погоджуючись з бездіяльністю відповідача в частині відмови у перерахунку заробітної плати, звернувся до суду за захистом своїх прав, що і стало предметом спору.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним у відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
14 жовтня 2014 року прийнято Закон України "Про прокуратуру", який набрав чинності 15 липня 2015 року. У зв`язку з цим, з липня 2015 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.
Відповідно до частини третьої статті 81 цього Закону посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
Проте, відповідно до положень статей 8, 13 Закону України "Про оплату праці" умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Частинами першою і другою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Водночас Законом України від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", якого доповнено пунктом 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" установлено, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Тобто, Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.
Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 763 і від 9 грудня 2015 року № 1013.
Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру" доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.
Однак, Кабінет Міністрів України вказаного не здійснив, тоді як реалізація положень Закону України "Про прокуратуру" є неможливою без унесення відповідних змін як до Постанови Кабінету Міністрів України № 505, так і до Бюджетного кодексу України й законів про Державний бюджет України на відповідні періоди, щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.
Зміни до Постанови Кабінету Міністрів України № 505, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди не було передбачено видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України "Про прокуратуру", а отже відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати ОСОБА_1 поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Суд зазначає, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України "Про прокуратуру".
До того ж, як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 3 жовтня 1997 року у справі № 18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.
Наведені висновки узгоджуються із усталеною судовою практикою, висловленою, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 823/774/16, від 20 лютого 2019 року в справі № 808/2718/17, від 18 березня 2020 року в справі № 0640/3667/18, від 7 травня 2020 року в справі № 802/1179/16-а.
Щодо доводів позивача стосовно прийнятого Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018 (2840/18), суд зауважує наступне.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018 (2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як визначено частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Подібний висновок також висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19, за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Суд наголошує, що дія окремого положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018 (2840/18) втратила чинність 26 березня 2020 року.

Водночас, Суд звертає увагу, що спірні правовідносини між сторонами виникли щодо нарахування і виплати заборгованості по заробітній платі та інших похідних платежів за період з 1 липня 2015 року до 29 березня 2019 року.

Отже, рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття указаного рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Згідно з ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Окрм того, суд звертає увагу, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, №o. 4241/03, від 28.10.2010).

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги обставини даної справи у сукупності з наведеними нормами законодавства, а також те, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України при прийнятті оскаржуваних рішень, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача.

Питання розподілу судових витрат, відповідно до норм ст. 139 КАС України, судом не вирішується, з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 295 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Дніпропетровської обласної прокуратури ( 49044, м. Дніпро, пр. Д. Яворницького, 38, ) про визнання бездіяльність протиправною, зобов`язання вчинити певні дії у вигляді неотриманої частини заробітної плати - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 01 червня 2022 року.

Суддя С.В. Ніколайчук