Справа № 160/24417/21
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2022-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В., при секретарі судового засідання - Сергієнко В.Ю., за участю представника відповідача - Запорожської Д.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправної бездіяльності та стягнення матеріальної шкоди, -
03.12.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому позивач просить:
- визнати бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури, яка відповідно до ст. 52 КАСУ з 11.09.2020 року є правонаступником прокуратури Дніпропетровської області, щодо неналежного розрахунку з ОСОБА_1 , а саме невиплати частини заробітної плати - посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 15.07.2015 року до 07.10.2016 року та з 27.06.2019 року до 22.10.2021 року протиправною;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 951716,52 грн. (дев`ятсот п`ятдесят одна тисяча сімсот шістнадцять гривень та п`ятдесят дві копійки).
В обґрунтування позову зазначено, що належним способом захисту прав позивача у наведених правовідносинах є застосування норми прямої дії ч.3 ст. 152 Конституції України та стягнення на його користь матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч.3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, що визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р/2020.
07.12.2021 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито загальне позовне провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та призначено підготовче судове засідання на 11.01.2022 року.
30.12.2021 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що:
- Законом №1697-VII (зі змінами, внесеними Законом №113-ІХ) та Законом №113-ІХ, які є чинними, передбачено оплату праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних, місцевих і військових прокуратур, які не пройшли атестацію, відповідно до постанови №505, а тому, оскільки позивач не пройшов атестацію, відсутня будь-яка протиправність дій або бездіяльність з боку відповідача;
- оскільки протиправної бездіяльності відповідач не допустив, підстави притягнення його до цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення матеріальної шкоди - відсутні.
11.01.2022 року у підготовчому судовому засіданні закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 03.02.2022 року.
13.01.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останні просить задовольнити позов, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві.
03.02.2022 року, у зв`язку з тим, що клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності не скріплено ЕЦП, судове засідання щодо розгляду справи по суті відкладено на 15.02.2022 року.
15.02.2022 року, у зв`язку з неявкою відповідача, судове засідання щодо розгляду справи по суті відкладено на 03.03.2022 року.
03.03.2022 року судове засідання не проводилось відповідно до довідки секретаря судового засідання, наступне судове засідання призначено на 25.05.2022 року.
25.05.2022 року у судовому засіданні під час розгляду справи по суті, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, третя особа належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.
Позивач, з 11.09.1995 року до 07.10.2016 року та з 27.06.2019 року до 22.10.2021 року працював в органах прокуратури України на різних прокурорсько-слідчих посадах.
Наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 19.10.2021 року ОСОБА_1 , звільнено з посади прокурора Царичанського відділу Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області та з органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2, пункту 19, розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури») з 22 жовтня 2021 року.
З метою стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч.3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, що визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року № 6-р/2020, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15.07.2015, крім ст. 12 «Місцеві прокуратури» та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набрали чинності з 15.12.2015 (абз. 3 п.1 розд. XII «Прикінцеві положення»).
З набранням чинності Законом № 1697-VІІ втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ 1991 року, крім, зокрема, ч. 1 ст. 49, якою визначалося матеріальне і соціальне забезпечення працівників прокуратури і яка втрачає чинність з 15.12.2015.
Отже, починаючи з 15.12.2015 матеріально-побутове забезпечення прокурора визначається Законом № 1697-VІІ.
Згідно із ч.1 ст.81 Законом № 1697-VІІ заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.2 ст. 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Частиною 3 ст. 81 Закону № 1697-VІІ передбачалось, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.
З 25.09.2019, з урахуванням змін, внесених Законом № 113-IX від 19.09.2019, частиною 3 статті 81 Закону № 1697-VII встановлено, що посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
В той же час після прийняття Закону України 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» №79-VIII від 28.12.2014 (дата набрання чинності - 01.01.2015) були внесені зміни до п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та установлено, що норми і положення статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII Кабінету Міністрів України доручено у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.
Кабінетом Міністрів України на виконання приведених приписів не приведено нормативно-правові акти у відповідність до цього Закону.
На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників органів прокуратури була визначена постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України № 763 від 30 вересня 2015 року та№ 1013 від 09 грудня 2015 року.
Цією Постановою Кабінету Міністрів України надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2, 6).
Оскільки зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, Законами України про Державний бюджет України на відповідні періоди видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачались, таким чином, відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України, до 26.03.2020 року, що також, узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 14.09.2021 у справі №320/1874/19.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини цього рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Також, суд зазначає, що як частиною другою статті 152 Конституції України, так і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30.09.2010 № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 №1697-VІІ зі змінами втратили чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, тобто, з 26.03.2020 року.

Таким чином, відповідач не допустив протиправної бездіяльності застосувавши до відносин оплати праці позивача за період з 15.07.2015 року до 07.10.2016 року та з 27.06.2019 року до 25.03.2020 року положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України та Постанову № 505.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неналежного розрахунку з ОСОБА_1 , а саме невиплати частини заробітної плати - посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 15.07.2015 року до 07.10.2016 року та з 27.06.2019 року до 25.03.2020 року задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог, про визнання бездіяльності Дніпропетровської обласної прокуратури, щодо неналежного розрахунку з ОСОБА_1 , а саме невиплати частини заробітної плати - посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 26.03.2020 року по 22.10.2021 року, суд зазначає наступне.

Законом України N 113-IX від 19.09.2019 р. Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури (в подальшому Закон України N 113-IX, який набрав чинності 25.09.2019 р., запроваджено реформування системи органів прокуратури та внесено зміни до Закону України Про прокуратуру 1697-VII від 14.10.2014 р., зокрема, замість системи органів прокуратури, яка складається з Генеральної прокуратури України, регіональних та місцевих прокуратур, після проведення атестації прокурорів передбачено побудову нової структури: Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (ст. 7 Закону N 1697-VII).

Пунктом 66 вказаного Закону N 113-IX частину 3 статті 81 Закону N 1697-VII викладено в такій редакції: Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до п. 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону N 113-IX, до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Пунктом 7 Прикінцевих і перехідних положень Закону України N 113-IX встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у регіональних прокуратурах чи місцевих прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в обласних прокуратурах чи окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Таким чином, починаючи з 25.09.2019 р. (дата набрання чинності Закону N 113-IX), отримання прокурорами посадового окладу у розмірі, встановленому ст. 81 Закону N 1697-VII, пов`язано з набуттям ними статусу прокурорів окружної прокуратури, чому в свою чергу мало передувати переведення до таких окружних прокуратур, після проходження відповідної атестації.

Крім того, проведення атестації прокурорів визначено на законодавчому рівні як умова реформування органів прокуратури, що стосувалась зокрема усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що оплата праці прокурорів, які до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури відповідно, працювали в Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах або військових прокуратурах, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, якою на час виникнення спірних відносин була постанова Кабінету Міністрів України N 505 від 31.05.2012 р. Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури, із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України N 763 від 30.09.2015 р. та N 1013 від 09.12.2015 р.

Суд зазначає, що Закон України N 113-IX є чинним, неконституційним не визнавався, а тому підлягає застосуванню в спірних відносинах.

Судовим розглядом встановлено, що позивача, звільнено з посади місцевого прокурора на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації та рішенням суду поновлено на тій самій посаді.

Таким чином, докази прийняття рішення про успішне проходження атестації позивачем, або поновлення його на посаді в окружній прокуратурі в матеріалах справи відсутні.

Водночас ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" у редакції, що діяла в період з 26.03.2020 р. не містить в собі положень, які б визначали розмір посадового окладу для працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур.

Відповідно, з відновленням дії ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" правове становище позивача залишилося незмінним.

Єдиною нормою закону, яка регулює питання оплати праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур є абз. 3 п. 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні" положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", який, свою чергу, передбачає, що оплата праці таких працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Отже, судом не встановлено застосування відповідачем, у період з 26.03.2020 року по 22.10.2021 року, пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України, яким було врегульовано застосування норм і положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При нарахуванні позивачу заробітної плати у вказаний період відповідач керувався пунктом 3 розділу ІІ «;Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX, який набрав чинності 25.09.2019, яким зокрема встановлено, що на період до дня звільнення або переведення прокурора місцевої прокуратури до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, оплата праці працівників місцевих прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

При цьому, судом взято до уваги, що у абзаці третьому пункту 3 розділу ІІ Закону № 113-IX фактично продубльовано норми пункту 26 Бюджетного кодексу України, які визнані неконституційними.

З приводу вказаного, суд зазначає, що у постанові від 03.11.2021 у справі № 360/3611/20 Велика Палата Верховного Суду, звернула увагу на те, що рішення Конституційного Суду України про визнання неконституційними та втрату чинності положеннями одного закону не тягне втрату чинності положеннями іншого закону, який не був предметом конституційного контролю.

Оскільки норми абзацу третього пункту 3 розділу ІІ Закону № 113-IX як закону прийнятого пізніше, та такого, що регулює спеціальні правовідносини у обмежений період проведення реформування органів прокуратури, не були визнані неконституційними, відповідач, виконуючи вимоги статті 19 Конституцій України, не мав іншого способу правомірної поведінки як застосувати норми Закону № 113-IX.

Крім того, відповідно до статті 177 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Суд погоджується із доводами відповідача про відсутність у нього права самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою № 505.

Також, судом враховано правову позицію, зазначену в постанові Верховного Суду від 01.07.2021 року у справі №826/17798/14, в якій, зокрема, надавалася правова оцінка питанню визначення розміру середнього заробітку із урахуванням розміру окладів прокурорів установлених:

- постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 р. № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури";

- постановою Кабінету Міністрів України № 1155 від 11 грудня 2019 року (яка набрала чинність 16.01.2020 року та якою, з-поміж іншого, затверджено схеми посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратур та прирівняних до них прокуратур) та статті 81 Закону № 1697-VII.

У вказаній постанові Верховним Судом зазначено, що в аргументації відповідача в цій частині є певна рація, адже прокурори, зокрема ГПУ, які не були переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримували/отримують заробітну плату відповідно до Постанови № 505. Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно з Постановою № 1155 та статті 81 Закону № 1697-VII.

Виплата заробітної плати згідно з Постановою № 1155 і статті 81 Закону № 1697-VII пов`язувалася якраз із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в "новоутворені" / "оновлені" прокуратури (відповідно до Закону № 113-IX).

Верховний Суд, також, зауважив, що з набранням чинності Постанови № 1155 не всім прокурорам України воднораз збільшили посадові оклади, а тільки тим, кого після атестації перевели на посади прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (відповідно до Закону № 113-IX). Цей процес був триваючим, тож вочевидь виникали ситуації, коли протягом одного періоду прокурори отримували заробітні плати відповідно до різних нормативно-правових актів (відповідно до Постанови № 505 і Постанови № 1155).

На підставі вищевикладеного, суд зазначає, що внаслідок реформування органів прокуратури в їхній системі відбувалися зміни, що супроводжувались, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур. У зв`язку із цим відбулось розмежування оплати праці тих прокурорів, які успішно пройшли атестацію і можуть бути переведені на посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, і прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неналежного розрахунку з ОСОБА_1 , а саме невиплати частини заробітної плати - посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 26.03.2020 року по 22.10.2021 року задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, оскільки судом не встановлено протиправної бездіяльності Дніпропетровської обласної прокуратури щодо неналежного розрахунку з ОСОБА_1 , а саме невиплати частини заробітної плати - посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 15.07.2015 року до 07.10.2016 року та з 27.06.2019 року до 22.10.2021 року, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмір 951716,52 грн. задоволенню, також, не підлягає.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводів, які б спростували доводи відповідача, позивач суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, Дніпропетровська область, м.Дніпро, пр.Д.Яворницького, 38, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (49000, м.Дніпро, вул.Челюскіна, 1, ) про визнання протиправної бездіяльності та стягнення матеріальної шкоди - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 31.05.2022 року.

Суддя М.В. Дєєв