Справа № 160/26551/21
Суддя: Бухтіярова Марина Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бухтіярової М.М.
розглянувши за правилами загального позовного провадження в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльністю та зобов`язання вчинити певні дії, -
21.12.2021 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частині НОМЕР_1 щодо ненадання відповіді на запит на інформацію від 23.10.2021 року ОСОБА_1 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 від 23.10.2021 року та надати обґрунтовану відповідь;
- стягнути з військової частині НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. на користь ОСОБА_1 .
Цією ж ухвалою суду встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, а також зобов`язано відповідача надати до суду разом із відзивом на позов документи, що підтверджують надання відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
Крім того, вищезазначеною ухвалою суду було витребувано у Військової частини НОМЕР_1 письмові пояснення та докази на їх підтвердження відносно того, чи надходив до Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) запит позивача на інформацію від 23.10.2021 року та відомості щодо дати його отримання, а також щодо того, чи було надано на нього відповідь (у разі її надання копію такої відповіді та докази її направлення позивачу).
Цією ж ухвалою суду повторно було витребувано від Військової частини НОМЕР_1 письмові пояснення та докази на їх підтвердження відносно того, чи надходив до Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) запит позивача на інформацію від 23.10.2021 року та відомості щодо дати його отримання, а також щодо того, чи було надано на нього відповідь (у разі її надання копію такої відповіді та докази її направлення позивачу).
08.02.2022 позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначає, що відзив необґрунтований, оскільки ґрунтується на помилковому тлумаченні окремих норм права та невірному розумінні сутності пред`явлених позовних вимог. Позивач зауважує, що запит направлявся до військової частини НОМЕР_1 , а не до військової частини НОМЕР_2 . Розпорядником інформації, яка запитувалася, є саме військова частина НОМЕР_1 , оскільки середній заробіток нараховувався, виплачувався саме цією частиною, що підтверджується довідкою АТ КБ ПриватБанк від 21.10.2021 про надходження коштів на картковий рахунок позивача. Водночас, як зазначає відповідач у відзиві, відповідачем відповідь на запит позивача не надавалась. Отже, на переконання позивача, він обґрунтовано звернувся до суду за захистом свого права на відповідь на запит, а відповідач здійснив протиправну бездіяльність, оскільки позивач хоча і проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 , однак на речовому і фінансовому забезпеченні перебував саме у відповідача. Крім того, акцентував, що відповідач у відзиві не спростував доводів, зазначених у змісті позовної заяви.
Сторони у підготовче судове засідання 11.02.2022 не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.02.2022 залучено до участі у справі в якості другого відповідача - Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) та встановлено відповідачу-2 строк до 04.03.2022 для подання відзиву на позовну заяву разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача-2, підготовче засідання відкладено до 04.03.2022 до 10:00 год.
У підготовче засідання 21.03.2022 представники сторін не з`явились, про причини не явки судне повідомлено, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись, що підтверджується матеріалами справи.
28.03.2022 на адресу суду повернулись конверти із вмістом поштових відправлень, що направлялись на адресу відповідача-1 Військової частини НОМЕР_1 та відповідача-2 Військової частини НОМЕР_2 , з відміткою поштового відділення про не вручення.
12.04.2022 на адресу суду повернулись конверти із вмістом поштових відправлень, що направлялись на адресу відповідача-1 Військової частини НОМЕР_1 та відповідача-2 Військової частини НОМЕР_2 з відміткою поштового відділення про не вручення.
При цьому адреса, на яку здійснені відправлення судом, збігаються з адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб фізичних-осіб-підприємців та громадських формувань як адреса місцезнаходження юридичної особи відповідача-1 та відповідача-2, відтак, в силу положень ч.11 ст. 126, п.4 ч. 6 ст.251 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачі є такими, що належним чином повідомлені про розгляд справи.
15.04.2022 Військовою частиною НОМЕР_1 подано клопотання про розгляд справи без участі відповідача.
У підготовче судове засідання 18.04.2022 представники сторін не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
У судове засідання 10.05.2022 представники сторін не з`явилися, про час, дату та місце судового засідання судом повідомлялися належними чином, що підтверджується матеріалами справи. Судом враховано, що позивачем та відповідачем-1 надавались суду клопотання про розгляду справи без їх присутності.
Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (пункт 10 частини першої статті 4 КАС України).
Фіксування судового засідання відповідно до частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснювалося, тому керуючись приписами пункту 10 частини 1 статті 4 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України судом вирішено подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.
Відповідно до статті 193 Кодексу адміністративного судочинства України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю другої групи внаслідок війни, згідно із посвідченням серії НОМЕР_5 .
21.12.2020 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення; та стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні (невиплати компенсації за речове майно у розмірі 109 581,13 грн. (за період з 01.10.2020 року по 03.12.2020 року) у сумі 54 318,08 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 у справі №160/17029/20 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за не отримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 109 581,13 грн. на день звільнення з військової служби 30 вересня 2020 року. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 30.09.2020 року по день фактичного розрахунку 04.12.2020 року включно в сумі 54318,08 грн.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 у справі №160/17029/20 набрало законної сили 18.08.2021.

Згідно із Випискою картковому рахунку з АТ КБ «Приватбанк» 20.10.2021 позивачу Військовою частиною НОМЕР_1 здійснено нарахування 43726,06грн. з призначенням платежу «Грошове забезпечення за рішенням суду по справі №160/17029/20 від 16.03.2021».

23.10.2021 позивач звернувся до Військової частині НОМЕР_1 із запитом на інформацію, у якому, керуючись Законом України «Про доступ до публічної інформації», просив надати інформацію у вигляді копій документів (розрахунку) щодо нарахування та виплати на виконання рішення суду середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні на користь ОСОБА_1 в сумі 54318,08 грн. з зазначенням підстав недоплати суми 10592,02 грн. у строк не більше п`яти робочих днів з дня отримання запиту рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення.

Вказаний запит був направлений позивачем засобами поштового зв`язку 23.10.2021, що підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 23.10.2021 із штрихкодовим ідентифікатором поштового відправлення 759.

Згідно із журналом реєстрації вхідних документів Військової частини НОМЕР_1 запит ОСОБА_1 від 23.10.2021 зареєстрований 02.11.2021 за вх.№3755 та 04.11.2021 переданий на виконання відповідальній особі.

Відповідачем-1 у відзиві зазначено, що відповідь запит позивача від 23.10.2021 була надана Військовою частиною НОМЕР_2 листом від 04.11.2021 №502/15/2271.

Листом від 04.11.2021 №502/15/2271 Військовою частиною НОМЕР_2 повідомлено позивачу, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 у справі №160/17029/20 ОСОБА_1 було нараховано середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 54318,08 грн. Із зазначеного грошового забезпечення було утримано: податок з доходів фізичних осіб - 9777,25 грн.; військовий збір - 814,77грн. Зазначені кошти, після відрахування відповідних податків та зборів, 20.10.2021 були перераховані Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача в сумі 43726,06 грн.

Згідно з реєстром на кореспонденцію від 08.11.2021 №947 (відправник Військова частина НОМЕР_2 ), рекомендований лист №502/15/2271 відправлений ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_3 .

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо ненадання відповіді на запит на інформацію від 23.10.2021, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статтею 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно преамбулою Закону України «Про інформацію» № 2657-XII від 02.10.1992 (далі Закон №2657-XII) цей Закон регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.

Відповідно до статей 1, 4 цього Закону інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень. Об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Статтею 10 Закону України «Про інформацію» визначено, що за змістом інформація поділяється на такі види: інформація про фізичну особу; інформація довідково-енциклопедичного характеру; інформація про стан довкілля (екологічна інформація); інформація про товар (роботу, послугу); науково-технічна інформація; податкова інформація; правова інформація; статистична інформація; соціологічна інформація; інші види інформації.

Відповідно до статті 5 Закону №2657-XII кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно із статтею 11 цього Закону інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939-VI).

Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Статтею 1 Закону №2939-VI визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пунктів 1-3, 6 частини 1 статті 3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

За приписами ст. 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;

5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.

Частиною 2 статті 13 Закону №2939-VI передбачено, що до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Відповідно до частини 3, 4 статті 13 цього Закону на розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, юридичних осіб публічного права з числа розпорядників інформації, визначених у пункті 5 частини першої цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині надання відповідної інформації за запитами. Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом. Отримувати або створювати такий продукт може виключно суб`єкт владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. При цьому, у подальшому володіти таким продуктом може будь-який розпорядник публічної інформації, навіть якщо він не є суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Згідно із часинами 2-5 статті 19 цього Закону запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що запит позивача від 23.10.2021 року містить всі необхідні реквізити, передбачені ст.19 Закону №2939-VI.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Таким чином, обов`язок розпорядника інформації щодо надання відповіді на отриманий запит має імперативний характер, незалежно від того, до яких висновків дійде суб`єкт владних повноважень чи інший розпорядник публічної інформації.

При цьому, стаття 23 Закону №2939-VI передбачає, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Разом з тим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. При цьому, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

В ході судового розгляду справи встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 20.10.2021 Військовою частиною НОМЕР_1 здійснено нарахування позивачу грошового забезпечення у сумі 43726,06грн.

Згідно із Випискою по картковому рахунку позивача з АТ КБ «Приватбанк» призначення платежу такого нарахування «Грошове забезпечення за рішенням суду по справі №160/17029/20 від 16.03.2021».

23.10.2021 позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із запитом на інформацію у вигляді копій документів (розрахунку) щодо нарахування та виплати на виконання рішення суду середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні на користь ОСОБА_1 в сумі 54318,08 грн. з зазначенням підстав недоплати суми 10592,02 грн.

Вказаний запит на інформацію від 23.10.2021 наступного змісту.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.03.2021 у адміністративній справі №160/17029/20 ухвалено рішення стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 30.09.2020 по день фактичного розрахунку 04.12.2020 включно в сумі 54318,08грн.; 20.10.2021 на виконання рішення суду на картковий рахунок АТКБ «Приватбанк» ОСОБА_1 поповнено суму 43726,06грн.; сума недоплати склала 10592,02грн. У зв`язку із чим, керуючись Законом України «Про доступ до публічної інформації», позивач просив Військову частину НОМЕР_1 надати інформацію у вигляді копій документів (розрахунку) щодо нарахування та виплати на виконання рішення суду середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні на користь ОСОБА_1 в сумі 54318,08 грн. з зазначенням підстав недоплати суми 10592,02 грн. у строк не більше п`яти робочих днів з дня отримання запиту рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення.

Отже, запит від 23.10.2021 стосується інформації щодо нарахування і виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні на виконання рішення суду із зазначенням підстав недоплати.

Тобто, запитувана позивачем інформація є публічною в розумінні Закону №2939-VI.

Суд встановив, що відповідач-1 отримав вказаний запит позивача та згідно із журналом реєстрації вхідних документів Військової частини НОМЕР_1 запит зареєстрований 02.11.2021 за вх.№3755 та 04.11.2021 переданий на виконання відповідальній особі.

Однак, доказів надання відповідачем-1 інформації на запит від 23.10.2021 у вигляді копій документів (розрахунку) щодо нарахування та виплати на виконання рішення суду середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні на користь ОСОБА_1 в сумі 54318,08 грн. із зазначенням підстав недоплати суми 10592,02 грн. матеріалами справи не встановлено та відповідачем-1 не доведено.

Посилання відповідача-1 у відзиві на те, що відповідь на вказаний запит була надана позивачу Військовою частиною НОМЕР_2 листом від 04.11.2021 №502/15/2271 через те, що він перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_2 , не враховуються судом, оскільки запит від 23.10.2021 адресований саме Військовій часині НОМЕР_1 як розпоряднику інформації у зв`язку із нарахуванням і виплатою останнім грошового забезпечення за рішенням суду по справі №160/17029/20 від 16.03.2021.

Крім того, із змісту листа від 04.11.2021 №502/15/2271 не вбачається, що він наданий у відповідь на запит від 23.10.2021, зареєстрований 02.11.2021 у Військовій частини НОМЕР_1 за вх.№3755.

Не надано суду і доказів повідомлення позивача про те, що його запит був переданий на виконання іншій військовій частині з обґрунтуванням підстав таких дій.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачу не було надано відповідь на запит від 23.10.2021, адресований Військовій частині НОМЕР_1 , у вигляді копій документів (розрахунку) щодо нарахування та виплати на виконання рішення суду середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні із з зазначенням підстав недоплати суми 10592,02 грн., чим порушено його право на отримання відповідної інформації (документів).

Щодо обраного позивачем способу захисту, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, бездіяльність суб`єкта владних повноважень це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Дії суб`єкта владних повноважень - це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може виражатись, як приклад, у певних рішеннях, актах, листах тощо (тобто мати певне матеріальне вираження), які негативно впливають на права, свободи, інтереси фізичної чи юридичної особи.

Отже, невиконання суб`єктом владних повноважень своїх повноважень, встановлених законодавством становить бездіяльність цього суб`єкта, а дії, вчинені ним під час здійснення управлінських функцій є діями суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених судом законодавчих норм та встановлених обставин, суд дійшов висновку про допущення відповідачем-1 протиправної бездіяльності щодо не надання позивачу відповіді на запит на інформацію від 23.10.2021, тому з метою з метою відновлення порушеного права позивача слід зобов`язати відповідача-1 розглянути адресований йому запит від 23.10.2021 та надати обґрунтовану відповідь у відповідності до Закону України «Про доступ до публічної інформації» та з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду у цій справі.

Щодо вимоги позивача про стягнення з моральної шкоди у розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд зазначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди повинен визначатися залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає про те, що відносно нього як учасника бойових дій та особи з інвалідністю внаслідок війни, було протиправно не надано відповіді на звернення, зокрема, запит від 23.10.2021, у зв`язку із чим зумовлена потреба позивача звернутись до суду, що безумовно впливає на власний час та стан здоров`я, позивач вимушений здійснювати консультативні заходи із фахівцями, вирушати і добиратись до місць зустрічі, витрачати свій час, чим завдано моральну шкоду.

За змістом частини 1 статті 73 і статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Водночас, позивачем не надано суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між протиправним діями (бездіяльністю) відповідача-1 у спірних правовідносинах, та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факти заподіяння відповідачем-1 моральних чи фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що позивач у справі, що розглядається, звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір останнім сплачено не було, а отже відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 9, 72-90, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_5 , ЄДРПОУ НОМЕР_7 ), Військової частини НОМЕР_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_5 , ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) щодо не надання ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) відповіді на запит на інформацію від 23.10.2021.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_5 , ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) розглянути запит на інформацію від 23.10.2021 ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) та надати обґрунтовану відповідь у відповідності до Закону України «Про доступ до публічної інформації» та з урахуванням висновків суд, викладених у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення суду складено 18.05.2022.

Суддя М.М. Бухтіярова