Справа № 160/7422/22
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 р. Справа № 160/7422/22

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Конєва С.О., розглянувши матеріали позовної заяви Селянського (фермерського) господарства "ПЛІТ" до Божедарівської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування рішення №20-18/VІІІ від 24.12.2021р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

24.05.2022р. Селянське (фермерське) господарство "ПЛІТ" звернулось з адміністративним позовом до Божедарівської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення вісімнадцятої сесії восьмого скликання Божедарівської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області від 24.12.2021р. №20-18/VІІІ "Про відмову в укладенні договору оренди земельної ділянки";

- зобов`язати відповідача укласти із СФГ "ПЛІТ" строком на 49 років договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:5101, площею 50,0000 га, яка розташована на території Божедарівської селищної ради та знаходиться в постійному користуванні позивача на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ДП №000019, виданого на підставі рішення Криничанської районної ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області від 31.03.1995р. №YІІ/ХХІІ гр. ОСОБА_1 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №343 від 12.05.1995р.

Проаналізувавши зміст позовних вимог та додані до нього документи, норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що зазначений вище позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За приписами ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

У відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, вирішуючи питання чи належить розглядати даний адміністративний спір за правилами адміністративного судочинства, судом враховується наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 наведеного Кодексу, визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін суб`єкт владних повноважень означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ЦК у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 16 ЦК до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої зазначеної статті).

З аналізу наведених норм права вбачається, що Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають в результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Крім того, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень. Визначаючи предметну юрисдикцію справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії чи рішення суб`єкта владних повноважень.

Рішення суб`єкта владних повноважень, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у відповідної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права, що виникло у певного суб`єкта в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває (втрачає) речового права, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Так, згідно ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що, зокрема, юридичні особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За приписами п.6, п.10 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

- справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

- справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Тобто, за загальним правилом у порядку господарського судочинства суди вирішують справи за позовами юридичних осіб щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, а також і справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності.

Так, як свідчать зміст позову та додані до нього докази, фактичними підставами звернення позивача до суду з даним позовом обумовлено порушенням, на думку позивача, оспорюваним рішенням відповідача на оформлення права позивача як СФГ на постійне користування спірною земельною ділянкою (право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:5101, площею 50,0000 га, яка розташована на території Божедарівської селищної ради та знаходиться в постійному користуванні позивача на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ДП №000019, виданого на підставі рішення Криничанської районної ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області від 31.03.1995р. №YІІ/ХХІІ гр. ОСОБА_1 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №343 від 12.05.1995р.) при здійсненні господарської діяльності СФГ.

Таким чином, зі змісту позову аидно, що, фактично, даний спір стосується цивільного права позивача при здійсненні ним господарської діяльності щодо визначення за ним права постійного користування (оренди) земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:5101, площею 50,0000 га, яка розташована на території Божедарівської селищної ради та знаходиться в постійному користуванні позивача на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ДП №000019, виданого на підставі рішення Криничанської районної ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області від 31.03.1995р. №YІІ/ХХІІ гр. ОСОБА_1 та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №343 від 12.05.1995р., та за своєю суттю і змістом є цивільно-правовим спором та не має ознак публічно-правового спору.

Отже, виходячи з аналізу суті права та інтересу (цивільно-правового), за захистом якого звернувся позивач, аналізу змісту позовних вимог, характеру спірних правовідносин та юридичної їх природи, яке було встановлено зі змісту позову, з урахуванням того, що у результаті прийняття відповідачем оспорюваного рішення порушені цивільні права позивача, які виникають із земельних відносин, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень може оспорюватися з точки зору його законності шляхом визнання такого рішення протиправним і його скасування у порядку господарського судочинства.

Відповідні факти того, що спори з приводу права постійного користування земельною ділянкою СФГ вирішуються в порядку господарського судочинства підтверджується і правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.06.2020р. у справі №922/989/18, яка адміністративним судом враховується у порядку, встановленому ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що на спірні правовідносини з приводу права постійного користування земельною ділянкою фермерським господарством - позивачем юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

При цьому, є безпідставними посилання позивача у позові на постанову Верховного Суду у справі 819/654/17 від 28.05.2020р., оскільки вони не стосуються публічно-правових відносин із суб`єктом владних повноважень у подібних відносинах (стосується отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою учаснику АТО), а відповідно, не можуть бути застосовані у даних правовідносинах між позивачем та суб`єктом владних повноважень з приводу права постійного користування спірною земельною ділянкою СФГ при здійсненні позивачем своєї господарської діяльності.

Також, судом враховується і те, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішення Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20.07.2016р. у справі Сокуренко і Стригун проти України (заяви №29458/04, №29465/04) зазначено, що відповідно до прецидентної практики Суду термін встановленим законом у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі Занд проти Австрії (Zand v.Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом встановленим законом, національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття суду, встановленого законом зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Таким чином, враховуючи суть, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу позову (порушення цивільного права), а також і суб`єктний склад цього спору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача, заявлені у даній справі, не підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, слід роз`яснити позивачеві, що даний спір є цивільно-правовим спором, який витікає із земельних відносин та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо, позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, слід відмовити позивачеві у відкритті провадження у даній адміністративній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 19, п. 1 ч. 1 ст. 170, ст.ст. 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Селянського (фермерського) господарства "ПЛІТ" до Божедарівської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування рішення №20-18/VІІІ від 24.12.2021р., зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими матеріалами надіслати позивачу за зазначеною у позовній заяві адресою.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч. 5 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства, повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом не допускається.

Ухвала суду може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання ухвали у відповідності до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили у строки, встановлені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва