Справа № 120/2748/22-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2022-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 р. Справа № 120/2748/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги,

ВСТАНОВИВ:

01.03.2022 до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Воловодівського І.В., подана від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про:

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 16.04.2020 за № 0-0228 щодо визначення позивачу податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, за 2019 рік на суму 7578,05 грн;

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.04.2020 за № 0-0228 щодо визначення позивачу податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, за 2019 рік на суму 1360,51 грн;

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 14.07.2019 за № 6-0228 щодо визначення позивачу податкового зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб за 2019 рік на суму 4345,67 грн;

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.05.2020 за № -0228 щодо визначення податкового зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб за 2020 рік на суму 4345,67 грн;

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 07.04.2021 за № 1-0228 щодо визначення податкового зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб за 2021 рік на суму 4345,67 грн;

- визнання протиправною та скасування податкової вимоги форми "Ф" від 09.10.2019 за № 290261-50 про сплату податкового боргу в сумі 3066,56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17.07.1997 та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є одним із п`яти співвласників квартири по АДРЕСА_1 площею 60,0 кв.м, а також власником 2/3 житлового будинку площею 334,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Незважаючи на це, відповідач визначив позивачу податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік, використавши для розрахунку загальну площу будинку і квартири.

Крім того, позивач зазначає, що оскільки він сплатив податок на нерухоме майно, нарахований йому за 2015-2016 рр. згідно з податковими повідомленнями-рішеннями від 05.12.2018 за №№ 0-0228, 0-0228 та 0-0228, відповідач протиправно сформував податкову вимогу форми "Ф" від 09.10.2019 за № 290261-50 про сплату податкового боргу в сумі 3066,56 грн.

Також позивач не погоджується з рішеннями контролюючого органу щодо визначення податкового зобов`язання зі сплати земельного податку за 2019-2021 рр. Позивач вказує на те, що лише 19.02.2021 він став власником двох земельних ділянок площею 0,1000 га та 0,0100 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 . Водночас до цього у власності позивача не було будь-яких інших земельних ділянок, а тому відповідач безпідставно здійснив нарахування земельного ділянку.

Ухвалою суду від 09.03.2022 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам статті 161 КАС України.

Так, з наведеннях відповідних мотивів суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду в частині оскарження податкових повідомлень-рішень за 2019-2020 рр., у зв`язку з чим позивачу надано час для усунення виявлених недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії ухвали шляхом подання клопотання (заяви) про поновлення строку звернення до суду разом з доказами поважності причин його пропуску або надання обґрунтованих письмових пояснень щодо дотримання такого строку з доказами на їх підтримку.

15.03.2022 до суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків позовної заяви, в якій заявлено клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Клопотання обґрунтовується тим, що про оскаржувані податкові повідомлення-рішення позивач дізнався лише 25.01.2022 з ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 30.12.2021 про відкриття провадження в адміністративній справі № 120/17959/21-а за позовом Головного управління ДПС у Вінницькій області про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу на загальну суму 38787,80 грн.

Крім того, представник позивача звертає увагу на висновок Верховного Суду, який викладений у постанові від 27.01.2022 у справі № 120/11673/20-а, згідно з яким новий підхід у питанні визначення строку звернення до суду з позовами про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень контролюючого органу може застосовуватися для нових позовів. Водночас при вирішенні питання поновлення строку звернення з позовом істотне значення мають такі обставини як строк, який сплинув після зміни судової практики і до моменту звернення до суду з позовом, причини, які заважали звернутися до суду і з позовом у максимально короткий термін після зміни судової практики, чи є підстави вважати, що позивачем було допущено необґрунтовані зволікання.

Ухвалою суду від 21.03.2022 вказане клопотання задоволено та вирішено поновити позивачу строк звернення до суду в частині оскарження податкових повідомлень-рішень від 14.07.2019 за № 6-0228, від 16.04.2020 за № 0-02228, від 22.04.2020 за № 0-02228, від 18.05.2020 за № -0228. Цією ж ухвалою позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

15.04.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у задоволенні вимог позивача.

Відповідач зазначає, що згідно з наявною у нього інформацією, позивачу на праві власності належить житловий будинок площею 334,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , а також квартира по АДРЕСА_1 площею 60 кв.м, яка перебуває у спільній сумісній власності позивача та інших осіб.

Разом з тим відповідач звертає увагу, що відповідно до поданої позивачем заяви від 15.11.2018, інші співвласники квартири не заперечують, що платником податку на таке нерухоме майно буде позивач. Відтак податковим повідомленням-рішенням від 16.04.2020 за № 0-0228 позивачу, як власнику об`єкта житлової нерухомості житлового будинку, визначено податкове зобов`язання за 2019 рік в сумі 7578,05 грн, а рішенням від 22.04.2020 за № 0-0228 в сумі 1360,51 грн за аналогічний податковий період, однак як власнику квартири. При цьому копії зазначених податкових повідомлень-рішень були направлені на адресу позивача рекомендованим листом та отримані ним 13.07.2020.

Крім того, відповідач вказує на те, що згідно з реєстраційними записами бази даних ІС "Податковий блок", позивач обліковується у Вінницькій ОДПІ як землекористувач земельної ділянки площею 0,2188 га з цільовим призначенням присадибна ділянка, підстава технічний паспорт на житловий будинок, інвентаризаційний № 22082 від 12.02.2014. У зв`язку з цим, за результатами проведення камеральних перевірок, позивачу нараховано земельний податок з фізичних осіб за 2019-2021 рр. в сумі 4345,67 грн за кожний рік. Станом на 06.04.2022 по ІКП 18010700 за позивачем рахується заборгованість зі сплати земельного податку у загальному розмірі 11757,90 грн.

Таким чином, відповідач вважає оскаржені податкові-повідомлення рішення правомірними, а вимоги позивача необґрунтованими.

Враховуючи, що несвоєчасне подання відзиву на позовну заяву обумовлюється поважними причинами, суд вважає можливим прийняти його до розгляду.

У відзиві на позовну заяву (пункт 3 прохальної частини) відповідач заявив клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 18.04.2022 вирішено надіслати копію клопотання відповідача про закриття провадження у справі позивачу ОСОБА_1 , надавши йому строк для висловлення своїх доводів, міркувань або заперечень щодо заявленого клопотання.

21.04.2022 від представника відповідача надійшло клопотання про залишення без розгляду клопотання про закриття провадження у справі. Заява обґрунтовується тим, що відповідний пункт прохальної частини відзиву було викладено помилково.

Ухвалою суду від 09.05.2022 вказану заяву представника відповідача задоволено, клопотання про закриття провадження у справі залишено без розгляду.

21.04.2022 надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача заперечує доводи та аргументи відповідача, викладені у відзиві, та просить суд позов задовольнити.

Представник позивача наголошує, що у власності позивача перебуває 2/3 житлового будинку площею 334,2 кв.м, тобто частка власності позивача у цьому об`єкті нерухомості становить 222,8 кв.м. Крім того, позивач є співвласником квартири площею 60 кв.м і на його долю припадає лише 12 кв.м. Отже, базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, є загальна площа належної позивачу нерухомості, тобто 234,8 кв.м. Натомість відповідач протиправно здійснив нарахування позивачу податкових зобов`язань, виходячи із всієї площі будинку та квартири. Більше того, незважаючи на заяву позивача про звірку даних по об`єктах нерухомості, контролюючий орган не провів перерахунку суми податку і не виніс нового податкового повідомлення, хоча був зобов`язаний це зробити відповідно до вимог чинного законодавства. Відтак оскаржені податкові повідомлення-рішення від 16.04.2020 за № 0-0228 та від 22.04.2020 за № 0-0228 підлягають скасуванню в повному обсязі.

Також представник позивача вказує на те, що технічний паспорт не може бути юридичною підставою для нарахування земельного податку, оскільки такі підстави чітко визначені законом. Крім того, позивач став платником цього виду податку з моменту державної реєстрації його права власності на землю, тобто з 19.02.2021. До того ж відповідач здійснив нарахування земельного податку на площу земельної ділянки 0,2188 га, якою позивач ніколи не володів, і не врахував тієї обставини, що позивач є власником 2/3 частки житлового будинку, який розміщений на земельній ділянці. Щодо земельного податку за 2021 рік, то позивач зауважує, що він набув право власності на земельні ділянки у лютому 2021 року, тоді як відповідач нарахував податок за весь рік.

На підтримку позовних вимог в частині скасування податкової вимоги за № 290261-5 від 09.10.2019 представник позивача додатково зазначає, що з відзиву на позов та доданих до нього документів стає зрозуміло, що вимога була оформлена відповідачем у зв`язку із наявністю у позивача боргу із земельного податку за 2019 рік. Разом з тим представник позивача наголошує, що такий податок нарахований позивачу протиправно, а тому протиправною є і вимога про сплату відповідної заборгованості.

Враховуючи, що відповідь на відзив подана представником позивача несвоєчасно з поважних причин, суд вважає можливим прийняти її до розгляду.

Заперечення до суду не надходили.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Згідно із ст. 12 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Частинами першою, другою статті 26 вказаного Закону визначено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Водночас законних підстав для зупинення провадження у цій справі не встановлено.

З огляду на викладене суд доходить висновку про відсутність правових перешкод для ухвалення рішення по суті справи.

Оцінивши доводи сторін та надані ними докази, суд при вирішенні справи керується такими мотивами.

Щодо строку звернення до адміністративного суду.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).

За змістом частини четвертої статті 122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Отже, зазначена норма встановлює строки звернення до адміністративного суду у публічно-правових спорах. Водночас вона передбачає можливість встановлення строків звернення до адміністративного суду іншими законами.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19, Податковий кодекс України не містить норм, які б визначали процесуальний строк звернення до суду з позовом у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження).

Відтак, у випадку відсутності правового регулювання у спеціальному законодавстві, застосуванню підлягають загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів, які встановлені КАС України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.01.2022 у справі № 160/11673/20 з метою забезпечення єдиної правозастосовчої практики під час судового розгляду відповідних спорів у справах, у яких позивачами не використовувалась процедура адміністративного оскарження рішень податкового органу про нарахування грошових зобов`язань, та у розвиток правового підходу, викладеного у постанові Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19, судова палата відступила від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 03.04.2018 у справі № 826/5325/17, від 23.05.2018 у справі № 803/728/17, від 18.06.2018 у справі № 805/1146/17-а та сформулювала такий правовий висновок.

Процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження), визначається частиною другою статті 122 КАС України становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

На думку судової палати, такий висновок не суперечить пункту 56.18 статті 56 ПК України, який закріплює право на звернення до суду з позовом у будь-який момент після отримання такого рішення, але при реалізації цього права має враховуватися строк давності.

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду, суд вважає, що строк звернення до суду з цим позовом визначається статтею 122 КАС України і становить шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено судом, копії податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Вінницькій області від 16.04.2020 за № 0-0228 та від 22.04.2020 за № 0-0228 позивач отримав поштою 13.07.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Втім, з позовом щодо їх оскарження звернувся до суду через свого представника лише 01.03.2022, тобто з пропущенням шестимісячного строку.

Ухвалою суду від 21.03.2022 про відкриття провадження у справі задоволено клопотання позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду та вирішено поновити позивачу такий строк.

І хоча на стадії розгляду справи по суті судом здобуто нові докази, які спростовують доводи позивача про те, що про оскаржені рішення він фактично дізнався лише у січні 2022 року з ухвали суду від 30.12.2021 про відкриття провадження у № 120/17959/21-а за позовом Головного управління ДПС у Вінницькій області про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу на загальну суму 38787,80 грн, попри це суд не вбачає достатніх підстав для зміни свого рішення щодо необхідності поновлення позивачу строку звернення до суду.

Суд враховує, що новий підхід Верховного Суду у питанні обчислення строку звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження податкових повідомлень-рішень контролюючого органу був сформований у постанові від 27.01.2022 в справі № 160/11673/20, а тому не може мати зворотної дії щодо правовідносин, які виникли раніше.

А оскільки до ухвалення вказаного судового рішення позивач мав законні (легітимні) очікування щодо іншого строку оскарження спірних рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області, а саме строку, передбаченого статтею 102 ПК України, 1095 днів, суд вважає, що у даному випадку слід застосовувати найбільш сприятливий підхід до тлумачення норм чинного законодавства та оцінки поважності причин пропуску строку звернення до суду.

При цьому суд враховує, що сам Верховний Суд у постанові від 27.01.2022 в справі № 160/11673/20 акцентував увагу на тому, що зміна судової практики, що відбулася після ухвалення судами остаточного рішення, не повинна порушувати принцип правової визначеності та стабільності правового регулювання, чинного на час розгляду справи судами попередніх інстанцій. Задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантується право на справедливий суд, згідно з яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" практика Європейського суду з прав людини є джерелом права та повинна враховуватись судами України при розгляді справ.

Так, у справі "Меньшакова проти України", № 377/02, рішення від 8 квітня 2010 року, пункт 53, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично, таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (рішення у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" від 28 травня 1985 року, п. 57). Суд підкреслює, що у сфері тлумачення національного законодавства, зокрема процесуальних правил, що застосовуються у судовому провадженні, його роль обмежується перевіркою того, чи результати такого тлумачення національними органами влади, особливо судами, відповідають Конвенції (рішення у справі "Звольський та Звольська проти Чеської Республіки", п. 46).

Конвенційні стандарти стосовно доступу до суду викладено Європейським судом з прав і в багатьох інших рішеннях ("Ґолдер проти Сполученого Королівства", "Кутіч проти Хорватії", "Балацький проти України" тощо).

Додатково суд враховує, що поновлення строку, пропущеного з поважних причин, є гарантією захисту для фізичних осіб, а також єдиною можливістю відновити порушені права та інтереси. Відтак відмова у поновленні строку звернення до суду можлива лише у виняткових випадках та коли особа не скористалася своїм правом на звернення до суду з причин, що є очевидно не поважними. Інакше це не відповідатиме основну завданню адміністративного судочинства, передбаченому у ч. 1 ст. 2 КАС Україна.

З огляду на викладене суд вважає правильним ухвалене на стадії відкриття провадження у справі рішення про необхідність поновлення позивачу строку звернення до суду з цим позовом в частині позовних вимог та не вбачає достатніх правових підстав для зміни такого рішення на стадії розгляду справи по суті, навіть незважаючи на нові докази щодо дійсної дати отримання позивачем копій окремих податкових повідомлень-рішень, що є предметом спору.

Також суд враховує, що разом з відзивом на позовну заяву відповідач не надав належних доказів на підтвердження дати отримання позивачем у встановленому порядку податкових повідомлень-рішень від 14.07.2019 за № 6-0228, від 18.05.2020 за № -0228 та від 07.04.2021 за № 1-0228 та не спростував доводів позивача щодо фактичної дати їх отримання в січні 2021 року у зв`язку з розглядом справи про стягнення податкової заборгованості.

Водночас, на думку суду, зазначені обставини лише додатково свідчать про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Щодо вирішення по суті заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює (визначає) Податковий кодекс України (абз. 1 п. 1 ст. 1 ПК України).

Відповідно до п. 3.1 ст. 3 ПК України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Згідно з п. 4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу (п. 5.2 ст. 5 ПК України).

Пунктом 8.1 статті 8 ПК України передбачено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Відповідно до п. 10.1 ст. 10 ПК України до місцевих податків належать: 10.1.1. податок на майно; 10.1.2. єдиний податок.

Згідно з п. 265.1 ст. 265 ПК України податок на майно складається з:

265.1.1. податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;

265.1.2. транспортного податку;

265.1.3. плати за землю.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

В силу положень пп. 266.1.2 п. 266.1 ст. 266 ПК України визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб здійснюється за такими правилами:

а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;

б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Підпунктами 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України визначено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Пунктом 266.4 статті 266 ПК України установлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості.

Так, згідно з пп. 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи-платника податку, зменшується:

а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості на 60 кв. метрів;

б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості на 120 кв. метрів;

в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), на 180 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Відповідно до пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Щодо податку на нерухоме майно.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17.07.1997 (видане на підставі рішення КП "Вінницьке ООБТІ") позивачу ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартири по АДРЕСА_1 загальною площею 60,0 кв.м. Окрім позивача, іншими співвласниками цієї квартири є ще 4 (четверо) осіб.

Крім того, як видно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер витягу 300135450 від 17.02.2022), позивачу на праві приватної власності належить також 2/3 частки житлового будинку загальною площею 334,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Дата реєстрації права власності 26.03.2014, підстава реєстрації рішення суду від 24.12.2004.

Таким чином, у спірний звітний період (2019 рік) позивач був власником нерухомості загальною площею 234,8 кв.м, з яких 222,8 кв.м частка у житловому будинку та 12,0 кв.м частка у квартирі (враховуючи, що за змістом положень ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом).

Відповідно, вказана загальна площа належних позивачу об`єктів нерухомого майна (234,8 кв.м) вважається базою оподаткування в цілях сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Однак, враховуючи пільги, передбачені в абз. "в" пп. 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 ПК України, кінцева база оподаткування, до якої має застосовуватись ставка податку і яка повинна використовуватись для визначення позивачу розміру податкового зобов`язання зі сплати даного виду податку, підлягає зменшенню на 180 кв.м, а тому становить 54,2 кв.м.

З доданих до відзиву документів вбачається, що для здійснення розрахунків відповідач застосовував ставку податку у розмірі 1% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01.01.2019 (4173,00 грн), за 1 кв.м загальної площі об`єкта нежитлової нерухомості, тобто 41,73 грн за 1 кв.м.

Відтак розмір податкового зобов`язання, що підлягав до сплати позивачем за 2019 рік як власником об`єктів житлової нерухомості мав становити 2261,77 грн (54,2 х 41,73).

Натомість судом встановлено, що відповідач прийняв два податкових повідомлення-рішення, якими визначив позивачу зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, за 2019 рік, а саме:

- рішенням № 0-0228 від 16.04.2020 на суму 7578,05 грн за житловий будинок, та

- рішенням № 0-0228 від 22.04.2020 на суму 1360,51 грн за квартиру.

При цьому відповідач помилково включив до бази оподаткування загальну площу житлового будинку та квартири 394,2 кв.м (334,2+60,0).

Як наслідок, кінцева база оподаткування (з урахуванням пільгового зменшення на 180 кв.м) була обчислена невірно та склала 214,2 кв.м.

Відповідно, невірно здійснено і нарахування позивачу податкових зобов`язань, які загалом склали 8938,57 грн (214,2х41,73), тобто на 6676,8 грн більше (8938,57 2261,77).

З огляду на викладене суд доходить висновку, що податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 16.04.2020 за № 0-0228 та від 22.04.2020 за № 0-0228 є частково протиправними і в цій протиправній частині підлягають скасуванню.

Вирішуючи питання про те, у якій саме частині підлягає скасуванню кожне із вказаних протиправних рішень, суд виходить із частки грошових зобов`язань, що були нараховані на підставі цих рішень, у загальній сумі визначеного позивачу зобов`язання зі сплати даного податку за 2019 рік.

Так, рішенням № 0-0228 від 16.04.2020 визначено податкове зобов`язання за житловий будинок на суму 7578,05 грн, що становить 84,78% від усією суми спірних нарахувань з цього виду податку у розмірі 8938,57 грн.

Водночас рішенням № 0-0228 від 22.04.2020 визначено податкове зобов`язання за квартиру на суму 1360,51 грн, що відповідно становить 15,22% від загальної суми спірних нарахувань.

Отже, враховуючи визначену судом правомірну суму податкового зобов`язання позивача, яка становить 2261,77 грн, і беручи до уваги зазначені вище частки нарахування зобов`язання за кожним із спірних податкових повідомлень-рішень, суд доходить висновку, що рішення № 0-0228 від 16.04.2020 підлягає скасуванню в частині визначення податкового зобов`язання на суму 5660,53 грн (7578,05 (2261,77х84,78% / 100%)), а рішення № 0-0228 від 22.04.2020 в частині визначення податкового зобов`язання на суму 1016,26 грн (1360,51 (2261,77х15,22% / 100%)).

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що до бази оподаткування має бути включена уся площа квартири (60 кв.м), оскільки позивач подав заяву, згідно із якою інші співвласники не заперечують, щоб саме позивач був платником податку на це нерухоме майно.

Дійсно, за змістом положень абз. "б" пп. 266.1.2 п. 266.1 ст. 266 ПК України, у разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній сумісній власності кількох осіб і не поділений в натурі, платником податку може бути одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою.

Тобто, для застосування вказаної норми і визначення платником податку когось одного із співвласників нерухомого майна, необхідною є згода усіх інших співвласників.

Форма згоди законом не визначена, однак закономірним і логічним є те, що така згода повинна відображати волевиявлення кожного із співвласників, наприклад шляхом подання ними відповідної заяви на адресу контролюючого органу (спільної або ж окремо кожним із співвласників).

Відповідач посилається на заяву позивача ОСОБА_1 від 15.11.2018 (вх. № 8719 від 16.11.2018), у якій позивач просить перерахувати податок на нерухоме майно за 2015-2017 рр., вказуючи при цьому, що інші співвласники не заперечують щодо сплати податку за квартиру саме позивачем.

Разом з тим суд зазначає, що така заява позивача стосується перерахунку податку за попередні роки, а саме 2015-2017 рр., тобто немає жодного відношення до нарахування податку за спірний період 2019 рік.

Крім того, на думку суду, за відсутності заяви-згоди від усіх співвласників об`єкта нерухомого майна, у контролюючого органу відсутні достатні підстави для застосування положень абз. "б" пп. 266.1.2 п. 266.1 ст. 266 ПК України.

Також суд погоджується з доводами позивача про те, що з огляду на площу квартири (60 кв.м) і пільги, встановлені підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України у вигляді зменшення бази оподаткування (для квартир на 60 кв.м), в інших співвласників квартири не може виникати обов`язку зі сплати податку за цей об`єкт, тоді як фактична частка позивача у цій спільній сумісній власності (12 кв.м) повинна враховуватись у загальній площі об`єктів житлової нерухомості, тобто разом із часткою позивача (222,8 кв.м) у житловому будинку.

Отже, заява позивача від 15.11.2018 самостійного правового значення немає і не давала відповідачу підстав для включення усієї площі квартири до бази оподаткування при визначенні спірних податкових зобов`язань за 2019 рік.

Разом з тим суд не погоджується з твердженнями позивача, що оскаржені податкові повідомлення-рішення за № 0-0228 від 16.04.2020 та за № 0-0228 від 22.04.2020 підлягають скасуванню в повному обсязі, оскільки відповідач не відреагував на заяву від 27.01.2022 щодо проведення звірки даних по об`єктах нерухомості, хоча повинен був провести перерахунок суми податку та прийняти нове податкове повідомлення-рішення.

Суд зазначає, що зігдно з пп. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо:

об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку;

розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку;

права на користування пільгою із сплати податку;

розміру ставки податку;

нарахованої суми податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за своєю податковою адресою платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Таким чином, закон встановлює процедуру перегляду, за ініціативою платника податку, рішень контролюючого органу щодо нарахування податкових зобов`язань зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема у разі наявності розбіжностей між даними контролюючого органу та документально підтвердженими даними, що є у платника податку.

При цьому Податковий кодекс України не визначає конкретного строку, протягом якого платник податків може звернутися до контролюючого органу з відповідною заявою для проведення звірки даних по об`єктах нерухомості.

Однак суд враховує, що згідно з пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 267 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Відповідно до пп. 266.7.3 п. 267.7 ст. 267 ПК України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних.

За змістом пп. 266.9.1 ст. 266.9 ст. 266 ПК України податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України.

В силу вимог пп. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 ПК України податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується:

а) фізичними особами протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання (пп. 266.10.2 п. 266.10 ст. 266 ПК України).

Системний та послідовний аналіз наведених правових норм дає можливість дійти висновку, що заява про проведення звірки даних щодо об`єктів нерухомого майна може бути подана платником податків до контролюючого органу після надіслання (вручення) податкового повідомлення-рішення за попередній звітний період (рік), але, в будь-якому разі, не пізніше закінчення передбаченого законом строку для сплати податкових зобов`язань, нарахованих згідно з таким рішенням.

Судом встановлено, що податкові повідомлення-рішення № 0-0228 від 16.04.2020 та № 0-0228 від 22.04.2020 були надіслані на податкову адресу позивача рекомендованим листом та отримані ним 13.07.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 723.

Водночас заяву про проведення звірки даних по об`єктах нерухомості позивач подав до Головного управління ДПС у Вінницькій області лише 27.01.2022, тобто після завершення встановленого законом строку для вчинення відповідних дій.

Так чи інакше, суд вважає, що проведення звірки на сьогодні є неможливим, як з огляду на дату прийняття спірних рішень, так і враховуючи факт їх оскарження до суду.

При цьому суд відхиляє доводи позивача про неможливість самостійного визначення судом суми податкових зобов`язань, що підлягають до сплати позивачем. По-перше, суд перевіряє законність прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення та уповноважений скасовувати його повністю або в частині. По-друге, питання щодо правильності нарахування позивачу суми грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно є визначальним при вирішенні цієї справи і безпосередньо входить до предмета доказування. По-третє, зібрані у справі докази дозволяють суду визначити суму зобов`язань, які позивач відповідно до вимог закону повинен сплатити як власник об`єктів нерухомого майна, та вирахувати суму зобов`язань, що були неправомірно нараховані контролюючим органом згідно з оскарженими податковими повідомленнями-рішеннями.

Крім того, як зазначено у рішенні ЄСПЛ від 23 липня 2002 рок в справі "Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (заява № 36985/97), адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що адміністративний позов ОСОБА_1 в цій частині підлягає частковому задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення за № 0-0228 від 16.04.2020 у частині визначення податкових зобов`язань на суму 5660,53 грн, а податкового повідомлення-рішення № 0-0228 від 22.04.2020 у частині визначення податкових зобов`язань на суму 1016,26 грн.

Щодо земельного податку.

Згідно з положеннями п. 14.1 ст. 14 ПК України:

14.1.72. земельний податок обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі податок для цілей розділу XII цього Кодексу);

14.1.73. землекористувачі юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які користуються земельними ділянками державної та комунальної власності:

на праві постійного користування;

на умовах оренди;

14.1.74. земельна ділянка частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами;

14.1.147. плата за землю обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Пунктом 270.1 статті 270 ПК України визначено, що об`єктами оподаткування платою за землю є:

270.1.1. об`єкти оподаткування земельним податком:

270.1.1.1. земельні ділянки, які перебувають у власності;

270.1.1.2. земельні частки (паї), які перебувають у власності;

270.1.1.3. земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування;

270.1.2. об`єкти оподаткування орендною платою земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.

Водночас згідно з п. 271.1 ст. 271 ПК України базою оподаткування є:

271.1.1. нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом;

271.1.2. площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено.

Відповідно до п. 281.2 статті 281 ПК України звільнення від сплати податку за земельні ділянки, передбачене для відповідної категорії фізичних осіб пунктом 281.1 цієї статті, поширюється на земельні ділянки за кожним видом використання у межах граничних норм:

281.2.2. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): у селах не більш як 0,25 гектара, в селищах не більш як 0,15 гектара, в містах не більш як 0,10 гектара;

281.2.4. для будівництва індивідуальних гаражів не більш як 0,01 гектара.

За змістом пунктів 285.1, 285.2 статті 285 ПК України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.

Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

В силу приписів п. 286.1 ст. 288 ПК України (у редакції, що була чинною на час прийняття оскаржених податкових повідомлень-рішень) підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 287.1 статті 287 ПК України визначено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Згідно з п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Судом встановлено, що рішеннями 53 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 26.06.2020 за № 2320 у власність позивача ОСОБА_1 , за рахунок земель комунальної власності, безоплатно передано дві земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель (кадастровий номер земельної ділянки :03:030:0438) та площею 0,0100 га для будівництва індивідуальних гаражів (кадастровий номер земельної ділянки :03:030:0437).

19.02.2021 право власності позивача на вказані земельні ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (записи за №№ 40673737 та 40673722).

Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відтак суд погоджується з доводами позивача про те, що саме з 19.02.2021 він став власником двох земельних ділянок загальною площею 0,11 га і лише з цієї дати може вважатися платником земельного податку щодо них.

Спірними податковими повідомленнями-рішеннями Головного управління ДПС у Вінницькій області від 14.07.2019 за № 6-0228, від 18.05.2020 за № -0228 та від 07.04.2021 за № 1-0228 позивачу визначено податкові зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб за 2019, 2020 та 2021 рік на суму 4345,67 грн, 4345,67 грн та 4345,67 грн відповідно.

При цьому з відзиву на позов видно, що вказані рішення були прийняті відповідачем щодо позивача, як землекористувача земельної ділянки площею 0,2188 га (присадибна ділянка), на підставі даних технічного паспорту на житловий будинок, інвентаризаційний № 22082 від 12.02.2014.

Суд відразу наголошує на тому, що згідно з вимогами п. 286.1 ст. 288 ПК України (у редакції, що була чинною на час прийняття оскаржених рішень) підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Таким чином, для визначення позивачу земельного податку відповідач не міг керуватися технічним паспортом, який не є документом, що посвідчує речове право, а лише слугує носієм технічної інформації щодо об`єкта інвентаризації, у даному випадку житлового будинку.

Крім того, під час розгляду справи відповідач жодними належними доказами не підтвердив ані площі земельної ділянки, на яку було здійснено нарахування податку (0,2188 га), ані того факту, що у спірний період (2019-2021 рр.) позивач дійсно був законним та одноосібним користувачем такої земельної ділянки.

Водночас це питання суд є одним з визначальних для вирішення спору в цій частині, оскільки за змістом положень пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою, а відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Насамкінець суд враховує, що 19.02.2021 позивач став власником двох земельних ділянок за адресою, на яку посилається відповідач, однак їх сукупна площа є значно меншою ніж та, на яку було здійснено нарахування земельного податку (0,11 га проти 0,2188 га).

Отже, відповідач не довів наявності усіх обов`язких елементів в контексті виникнення у позивача обов`язку зі сплати земельного податку, а саме об`єкту та бази оподаткування.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що податкові повідомлення-рішення від 14.07.2019 за № 6-0228, від 18.05.2020 за № -0228 та від 07.04.2021 за № 1-0228 є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо правомірності оформлення податкової вимоги.

Відповідно до п. 57.2 ст. 57 ПК України у разі коли відповідно до цього Кодексу або інших законів України контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов`язання платника податків з причин, не пов`язаних з порушенням податкового законодавства, та надсилає (вручає) податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум платнику податку, такий платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму податкового зобов`язання у строки, визначені в цьому Кодексі та в статті 297 Митного кодексу України, а якщо такі строки не визначено, протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення про таке нарахування.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий борг це сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Згідно з п. 59.1 ст. 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Пунктами 59.4, 59.5 статті 59 ПК України визначено, що податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Як встановлено судом, відповідач сформував та надіслав на адресу позивача вимогу форми "Ф" від 09.10.2019 за № 290261-50 про сплату податкового боргу в сумі 3066,56 грн.

У вказаній вимозі не зазначено, з якого саме податку утворилася заборгованість, що у свою чергу стало підставою для її оформлення.

Втім, суд звертає увагу на наявний у вимозі код класифікації доходів бюджету 18010700, який відповідає земельному податку з фізичних осіб.

Таким чином, позивач помилково вважає, що оскаржена вимога була сформована на підставі податкових повідомлень-рішень від 05.12.2018 за №№ 0-0228, 0-0228 та 0-0228 про визначення грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, які позивачем були добровільно сплачені у 2019 році.

Водночас, як вбачається з аналізу особової картки платника податків ОСОБА_1 та змісту спірної вимоги, підставою для її формування став податковий борг з плати за землю, який на 08.10.2019 становив 3066,56 грн. В подальшому такий борг збільшився і станом на 06.04.2022 по ІКП 18010700 за позивачем рахується заборгованість зі сплати земельного податку в загальному розмірі 11757,90 грн.

І хоча судовим рішенням у цій справі встановлено неправомірність нарахування позивачу податкових зобов`язань із земельного податку за 2019-2021 рр., суд доходить висновку про відсутність правових підстав для скасування податкової вимоги форми "Ф" № 290261-50 від 09.10.2019, адже на дату її формування за позивачем обліковувалась несплачена сума узгоджених грошових зобов`язань (податковий борг).

Згідно з п. 60.1 ст. 60 ПК України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо:

60.1.1. сума податкового боргу самостійно погашається платником податків або органом стягнення;

60.1.2. контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов`язання або податкову вимогу;

60.1.3. контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов`язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі;

60.1.4. рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі;

60.1.5. рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов`язання, визначена у податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу, або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

Відповідно до п. 60.5 ст. 60 ПК України у випадках, визначених підпунктом 60.1.4 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними у день набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Таким чином, у разі набрання законної сили рішенням суду у цій справі, спірна податкова вимога № 290261-50 від 09.10.2019 буде вважатися відкликаною у зв`язку із скасуванням судом податкових повідомлень-рішень від 14.07.2019 за № 6-0228, від 18.05.2020 за № -0228 та від 07.04.2021 за № 1-0228.

Узагальнені висновки суду за результатами розгляду справи.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові та службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їхнє порушення.

За змістом р термін "порушене право", який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Частиною першою статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України), а згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом пункту 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення

Таким чином, перевіривши ключові доводи та аргументи сторін, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а саме шляхом визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Вінницькій області:

- за№ 0-0228 від 16.04.2020 в частині визначення податкових зобов`язань на суму 5660,53 грн;

- за № 0-0228 від 22.04.2020 в частині визначення податкових зобов`язань на суму 1016,26 грн;

- за № 6-0228 від 14.07.2019, № -0228 від 18.05.2020 та № 1-0228 від 07.04.2021 в повному обсязі.

Водночас у задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Щодо розподілу судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач сплатив судовий збір у загальному розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 01.03.2022.

Відтак, оскільки заявлені позовні вимоги мають майнових характер (ціна позову становить 25042,13 грн), а позов задоволено частково на суму 19713,80 грн (у відсотковому значені задоволена частина становить 78,72% від ціни позову), витрати позивача у вигляді судового збору підлягають відшкодуванню в сумі 781,22 грн, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 16.04.2020 за № 0-0228 в частині визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості (за житловий будинок), за 2019 рік на суму 5660,53 (п`ять тисяч п`ятсот шістдесят гривень 53 копійки).

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 22.04.2020 за № 0-0228 в частині визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості (за квартиру), за 2019 рік на суму 1016,26 грн (одна тисяча шістнадцять гривень 26 копійок).

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 14.07.2019 за № 6-0228, від 18.05.2020 за № -0228 та від 07.04.2021 за № 1-0228 щодо визначення ОСОБА_1 податкових зобов`язань зі сплати земельного податку з фізичних осіб за 2019, 2020 та 2021 рік на суму 4345,67 грн, 4345,67 грн та 4345,67 грн відповідно.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 781,22 грн (сімсот вісімдесят одна гривня 22 копійки) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 );

2) представник позивача: адвокат Воловодівський Ігор Васильович (ордер серії ВН № 190672, адреса для листування: АДРЕСА_4 );

3) відповідач: Головне управління ДПС у Вінницькій області (код ЄДРПОУ ВП 44069150, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100).

Повне судове рішення складено 30.05.2022.

Суддя Сало Павло Ігорович