Справа № 640/16005/20
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2022-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Епель О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги: ОСОБА_1 та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Національна поліція України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ), з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (надалі - відповідач 1, МВС України), Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (надалі - відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Національна поліція України (надалі - третя особа), в якій позивач просив суд, з урахуванням уточнених позовних вимог:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача-2 від 22.06.2020 року №14 о/с, яким позивач був звільнений зі служби з органів внутрішніх справ з посади старшого слідчого відділення Авдіївського міського відділу Донецької області у запас Збройних Сил України за п.64 "г" через скорочення штатів (далі - оскаржуваний наказ);

- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області звільнити капітана міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пунктом 64 "з" (за переведенням у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи організації);

- зобов`язати Національну поліцію України запропонувати позивачу вакантні посади старшого слідчого в підрозділах Національної поліції на території м. Києва;

- визнати період вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по дату ухвалення судом рішення;

- стягнути з МВС України, як головного розпорядника коштів державного бюджету та відповідальних виконавців бюджетних програм на всіх стадіях бюджетного процесу грошові кошти за період вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по дату ухвалення рішення судом;

- стягнути з МВС України, як головного розпорядника коштів державного бюджету та відповідальних виконавців бюджетних програм на всіх стадіях бюджетного процесу несплачену одноразову грошову допомогу при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивача протиправно звільнено з посади старшого слідчого відділення Авдіївського міського відділу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 22.06.2020 р. №14 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 ;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого слідчого відділення Авдіївського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з 22.06.2020 р.;

- стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.06.2020 р. по 19.10.2021 року у розмірі 27765,42 грн. (двадцять сім тисяч сімсот шістдесят п`ять гривень сорок дві копійки);

- позов в іншій частині залишено без задоволення;

- допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого слідчого відділення Авдіївського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з 22.06.2020 р.;

- допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць у розмірі 1787,25 грн. (одна тисяча сімсот вісімдесят сім гривень двадцять п`ять копійок).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що судом неправильно застосовано норм матеріального права, а саме: пункт 1 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію", останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та Перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року, потягло за собою ухвалення незаконного рішення суду.

Крім того, не погоджуючись із вказаним рішенням в частині задоволення позовних вимог, відповідач 2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач 2 зазначає, що під час виконання судового рішення, допущеного до негайного виконання, ГУМВС України в Донецькій області стало відомо про те, що ОСОБА_1 з 13.08.2020 до 05.10.2021 проходив службу в Національній поліції України (ГУНП в Київській області) та звільнений зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Отже, на час подання позовної заяви та розгляду справи позивач був поліцейським. Однак, ОСОБА_1 факт проходження служби в поліції приховав та просив суд зобов`язати ГУМВС України в Донецькій області звільнити його з ОВС за п. 64 «з» (за переведенням у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації), а Національну поліцію України - запропонувати вакантні посади старшого слідчого в підрозділах Національної поліції на території м. Києва. Суд, розглядаючи справу, питання місця роботи позивача не з`ясував. Таким чином, факт такої поведінки ОСОБА_1 ставить під сумнів його бажання проходити службу в поліції.

На адресу суду апеляційної інстанції від відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якій остання зазначає, що ОСОБА_1 проходив службу в ГУМВС України в Донецькій області та в матеріалах справи міститься довідка Управління фінансового забезпечення бухгалтерського обліку ГУМВС України в Донецькій області від 04.09.2019 № 73 із зазначенням грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з листопада 2014 по листопад 2015 років, яке останньому нараховувалось та виплачувалось в ГУМВС України в Донецькій області. Отже, позивач отримував грошове забезпечення в Головному управлінні МВС України в Донецькій області, відповідно - грошовий атестат позивача перебуває у фінансовому управлінні ГУМВС України в Донецькій області, оскільки саме у цьому Управлінні позивач отримував грошове забезпечення. Таким чином, МВС України не є суб`єктом владних повноважень, який уповноважений здійснювати виплату грошового забезпечення на користь позивача, у тому числі за час вимушеного прогулу.

Крім того, що на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, який за змістом є ідентичним апеляційній скарзі, яка подана відповідачем 2.

Позивачем не подано відзиву на апеляційну скаргу відповідача 2.

Третьою особою не подано відзивів на апеляційні скарги.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.02.2020 р., залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2020 р. та постановою Верховного Суду від 29.04.2021 р., в адміністративній справі №826/7865/18 за позовом ОСОБА_1 до МВС України, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, третя особа - Національна поліція України про скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 06.11.2015 р. №354 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 ;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого відділення Авдіївського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області;

- зобов`язано Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області розглянути рапорт ОСОБА_1 про намір продовжувати службу в Національній поліції України та запропонувати ОСОБА_1 посади, які заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції;

- в іншій частині адміністративного позову відмовлено;

- допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого відділення Авдіївського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області.

Так, на виконання вказаного вище рішення суду наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 20.03.2020 р. №5 о/с лк, зокрема, скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 06.11.2015 р. №354 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 , а також поновлено капітана міліції ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого слідчого відділення Авдіївського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області.

Відповідно до витягу з наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 22.06.2020 р. №14 о/с "По особовому складу", згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) звільнено капітана міліції ОСОБА_1 , старшого слідчого слідчого відділення Авдіївського міського відділу з 22.06.2020 р.

Вважаючи вказаний вище наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 22.06.2020 р. №14 о/с протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не надали суду доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 пропонувались будь-які посади в новостворених органах поліції та, що він не може бути прийнятий на службу до поліції, зокрема через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського. Наведене вказує на те, що відповідачі не довели відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, та, відповідно, наявності підстав для звільнення на підставі підпункту "г" пункту 64 Положення про проходження служби.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив, з того, що позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області звільнити капітана міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пунктом 64 "з" (за переведенням у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи організації) та в частині зобов`язання Національної поліції України запропонувати позивачу вакантні посади старшого слідчого в підрозділах Національної поліції на території м. Києва є формою втручання в дискреційні повноваження Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області та Національної поліції України та виходять за межі завдань адміністративного судочинства.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України визначено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 51 Кодексу Законів про працю України (надалі - КЗпП України) держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, у тому числі, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або у разі незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регулюється Законом України "Про міліцію", в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин.

Відповідно до статті 18 вказаного Закону, порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року N 114 (надалі - Положення №114).

Згідно з пунктом 8 Положення N 114, дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Пунктом 10 Положення N 114 встановлено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно із пунктом 24 Положення N 144, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Пунктом 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до пункту 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Пунктом 11 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Судом першої інстанції встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з прийняттям відповідачем наказу від 22.06.2020 р. №14 о/с "По особовому складу", згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) звільнено капітана міліції ОСОБА_1 , старшого слідчого слідчого відділення Авдіївського міського відділу з 22.06.2020 р.

Так, Закон України "Про міліцію" втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про Національну поліцію", який набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року (п. 1 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію").

За таких обставин, приписами пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" визначено особливості перехідного періоду реформування органів внутрішніх справ та процедуру звільнення працівників міліції.

Законом України "Про Національну поліцію" передбачено тримісячний термін з дня його опублікування для прийняття на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення, за згодою працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в органах поліції, чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Вказані приписи чинного законодавства жодним чином не вказують на наявність обов`язку відповідного органу МВС України чи новоствореного органу Національної поліції прийняти на службу до поліції працівника міліції саме шляхом видання наказу про його призначення за згодою такого працівника.

Підпунктом "г" пункту 64 Положення N 114 визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначених Законом України "Про Національну поліцію", упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Так, Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.02.2020 р., залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2020 р. зокрема, зобов`язано Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області розглянути рапорт ОСОБА_1 про намір продовжувати службу в Національній поліції України та запропонувати ОСОБА_1 посади, які заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Як вбачається з матеріалів справи, що на виконання вищезазначеного рішення суду Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 20.03.2020 №5о/с лк скасовано наказ від 06.11.2015 №354о/с щодо звільнення зі служби в ОВС ОСОБА_1 та поновлено його па посаді старшого слідчого слідчого відділення Авдіївського міського відділу з 07.11.2015.

Після видання наказу ГУМВС України в Донецькій області повідомлено позивача, листами від 23.03.2020 року №194як, від 23.03.2020 року №196як, від 23.03.2020 року №199як та його адвоката, листом від 03.04.2020 року №178аз/лк про поновлення ОСОБА_1 на службі, скорочення всіх штатних посад, у тому числі і посади старшого слідчого слідчого відділення Авдіївського міського відділу ГУМВС України її Донецькій області, яку позивач обіймав на час звільнення, та попереджено про майбутнє звільнення з займаної посади відповідно до п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС.

Також, позивачу повідомлено інформацію про проходження конкурсу на службу до Національної поліції України та зайняття вакантних посад державної служби, запропоновано прийняти участь у конкурсному відборі на ці категорії посад, проінформовано про вжиті заходи щодо працевлаштування через центри зайнятості за місцем мешкання та необхідність прибуття до ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області або Авдіївського міського відділу.

Так, в матеріалах справи містяться докази про неодноразове направлення вищезазначеного Наказу та листи повідомлення відповідачем 2 на адресу позивача (від 23.03.2020 року №194як ( АДРЕСА_1 ), від 23.03.2020 року №196як ( АДРЕСА_2 ), від 23.03.2020 року №199як ( АДРЕСА_3 ), які зазначалися в позовній заяві по справі №826/7865/18.

Згідно пункту 5 розділу III Порядку формування та ведення особових справ поліцейських, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 12.05.2016 року № 377 з метою оновлення матеріалів особової справи поліцейські у п`ятиденний строк повідомляють безпосереднього начальника та підрозділ кадрового забезпечення про зміни сімейного стану (одруження, розлучення, народження дітей тощо), місця проживання (реєстрації), отримання освіти тощо з наданням підтвердних документів.

Отже, на позивача, як працівника органів Міністерства внутрішніх справ України поширювалась дія наказ Міністерства внутрішніх справ України 12.05.2016 року № 377.

Зокрема, на час проходження служби та на період звільнення позивача дія Міністерства внутрішніх справ України 12.05.2016 року № 377 згідно якої, для своєчасного оновлення облікових даних працівника, кадрові підрозділи зобов`язані були відслідковувати зміни анкетно-біографічних даних працівників Міністерства внутрішніх справ України (поліцейських), зокрема щодо зміни місця проживання (реєстрації).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем 2 неоднаразово направялися вищезазначений Наказ та лист повідомлення на адресу позивача, які зазначалися в позовній заяві по справі №826/7865/18 та особовій страві, проте дані повідомлення залишені позивачем та його адвокатом без реагування.

В матеріалах справи міститься лист за підписом адвоката, який адресований відповідачу та в якому зазначалося, що адвокат не може зустрітися з своїм клієнтом (позивачем), оскільки на території України обмежений рух у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач та його адвокат були обізнані про набрання законної сили рішення суду по справі №826/7865/18 в частині 6 резолютивної частини щодо допущено негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого відділення Авдіївського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що відповідач 2 був позбавлений можливості особисто вручити позивачу або його адвокату вищезазначений Наказ та повідомлення про наявні вільні посади, через недотримання позивачем вимог чинного законодавства щодо повідомлення про зміну адреси проживання (реєстрації).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, що позивач протягом березня - червня 2020 року на службу так і не вийшов за адресою: АДРЕСА_4 та проігнорувавши всі повідомлення відповідача 2, що свідчить про небажання позивача проходження служби в поліції.

Також, в матеріалах справи відсутні докази бажання позивача для участі у конкурсі на службу в поліції.

Слід зауважити, що Верховний Суд у постанові від 09 липня 2020 року по справі N 640/6271/19 сформулював правову позицію, відповідно до якої самого лише бажання працівника міліції продовжити службу в органах поліції, відповідно до приписів чинного законодавства України не достатньо, оскільки питання реалізації одного з двох способів (видання наказу за згодою чи шляхом проведення конкурсу) прийняття працівника міліції на службу до органів поліції належало до виключної дискреції керівництва такого працівника міліції.

Колегія суддів зазначає, що позивач не скористався своїм правом бути прийнятим на службу в поліцію у встановленому Законом України "Про Національну поліцію" порядку - шляхом проходження конкурсу. Крім того, суди першої інстанції не звернув увагу, що у спірних правовідносинах, позивач об`єктивно мав можливість реалізувати своє право на працю в органах поліції шляхом участі у конкурсах на заміщення посад і свідомо не скористався нею з власної волі.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що небажання особи брати участь у конкурсі на заміщення вакантних посад для служби у лавах Національної поліції за умови, що такий порядок вступу на службу в органах поліції передбачений нормами чинного законодавства, не може бути підставою для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача та, відповідно, для його поновлення на посаді.

Дані правові висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2020 року по справі N 0540/5961/18-а та постанові від 11 червня 2020 року по справі N 821/303/17.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що після поновлення позивача на посаді на підставі судового рішення по справі №826/7865/18, ГУМВС України в Донецькій області було позбавлено можливості залишити ОСОБА_1 проходити службу на посаді старшого слідчого СВ Авдіївського МВ ГУМВС України в Донецькій області, через скорочення посад та припинення діяльності міліції та в силу прямої заборони Закону №580-VІІІ працевлаштовувати до Національної поліції без конкурсного відбору.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів дійшла висновку щодо правомірності звільнення позивача на підставі пунктів 10, 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та пункту 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, та, відповідно, щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу від 22.06.2020 року №14 о/с, яким позивач був звільнений зі служби з органів внутрішніх справ з посади старшого слідчого відділення Авдіївського міського відділу Донецької області у запас Збройних Сил України за п.64 "г" через скорочення штатів та про стягнення коштів на його користь за час вимушеного прогулу за період з 22.06.2020 р. по 19.10.2021 року у розмірі 27765,42 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача 2, яка була підставою відкриття апеляційного провадження, знайшла своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

За цих обставин апеляційний суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкових висновків про протиправність оскаржуваного наказу, не врахувавши, що позивач не скористався правом бути прийнятим на службу в поліцію шляхом проходження конкурсу.

Таким, чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позивних вимог, у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, з прийняттям нового рішення в даній частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року по справі №460/9427/20 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

Щодо вимог позивача про задоволення апеляційної скарги в частині зобов`язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області звільнити капітана міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пунктом 64 "з" (за переведенням у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи організації); та зобов`язання Національної поліції України запропонувати позивачу вакантні посади старшого слідчого в підрозділах Національної поліції на території м. Києва, та в частині зобов`язання Національної поліції України запропонувати позивачу вакантні посади старшого слідчого в підрозділах Національної поліції на території м. Києва, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, положеннями пунктів 3, 4 частини 2 статті 245 КАС України встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

При цьому, відповідно до частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Так, позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області звільнити капітана міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пунктом 64 "з" (за переведенням у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи організації) та в частині зобов`язання Національної поліції України запропонувати позивачу вакантні посади старшого слідчого в підрозділах Національної поліції на території м. Києва не можуть бути задоволені в контексті спірних правовідносин з огляду на неналежність способу захисту прав позивача.

Крім того, як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Отже, судом першої інстанції правомірно зроблено висновок, що позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області звільнити капітана міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за пунктом 64 "з" (за переведенням у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи організації) та в частині зобов`язання Національної поліції України запропонувати позивачу вакантні посади старшого слідчого в підрозділах Національної поліції на території м. Києва є формою втручання в дискреційні повноваження Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області та Національної поліції України та виходять за межі завдань адміністративного судочинства.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" ліквідовано як юридичну особу публічного права ГУ МВС в Донецькій області.

Колегія суддів зазначає, що судом апеляційної інстанції визнано правомірні дії відповідача 2 в частині прийняття оскаржуваного наказу, а отже підстав для поновлення позивача на попередній посаді, а саме, на посаді старшого слідчого слідчого відділення Авдіївського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області не підлягає задоволенню.

Так, суд першої інстанції зазначив, що згідно наказів Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області від 13 лютого 2015 року №347 і від 03 березня 2015 року №71 о/с ОСОБА_1 звільнено в запас (з постановкою на військовий облік) за підпунктом "є" пункту 64 (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом.

Водночас, наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області від 03 листопада 2015 року №331 о/с "По особовому складу" поновлено капітана міліції ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого слідчого відділення Авдіївського міського відділу на підставі постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року.

При цьому ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 грудня 2016 року №К/800/42816/15 не скасовано наказ ГУ МВС в Донецькій області від 03 листопада 2015 року №331 о/с "По особовому складу" та не вказано про поворот виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді.

Крім того, ОСОБА_1 звільнено на підставі наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області від 22.06.2020 року №14 о/с "По особовому складу" у зв`язку із скороченням штатів.

Таким чином, у межах спірних правовідносин питання звільнення позивача за порушення трудової дисципліни не є предметом доказування та не має правового значення при оцінці правомірності оскаржуваного наказу.

Що стосується позовних вимог про визнання періоду вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по дату ухвалення судом рішення та стягнення з МВС України, як головного розпорядника коштів державного бюджету та відповідальних виконавців бюджетних програм на всіх стадіях бюджетного процесу грошові кошти за період вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по дату ухвалення рішення судом, та про стягнення з МВС України, як головного розпорядника коштів державного бюджету та відповідальних виконавців бюджетних програм на всіх стадіях бюджетного процесу несплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом спору у даній справі є, зокрема, оскарження наказу відповідача 2 від 22.06.2020 року №14 о/с, яким позивач був звільнений зі служби з органів внутрішніх справ з посади старшого слідчого відділення Авдіївського міського відділу Донецької області у запас Збройних Сил України за п.64 "г" через скорочення штатів, тобто суд розглядає справу в межах відносин, що виникли під час прийняття зазначеного наказу.

За таких умов, суд зазначає, що позовна вимога щодо визнання періоду вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по дату ухвалення судом рішення не підлягає задоволенню, оскільки є неналежним способом захисту порушених прав, а також стосується попереднього звільнення, яке розглядалось Окружним адміністративним судом міста Києва в межах адміністративної справи №826/7865/18.

Відповідно до наказу МВС України від 31.12.2007 року №499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 12.03.2008 року №205/14896, затверджено інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Згідно пунктів 1.5-1.6 вказаної Інструкції, підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення працівника на штатну посаду.

Грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем провадження служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом.

Як зазначає відповідач 1 у відзиві на апеляційну скаргу, що позивач проходив службу саме в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області, який є окремою юридичною особою.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області () перебуває у стані припинення та на теперішній час не ліквідовано.

Проте, МВС України не є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області та не наділене повноваженнями відповідати за його зобов`язаннями.

Колегія суддів доходить висновку, що МВС України не порушувало прав позивача у спірних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позовні вимоги в частині стягнення з МВС України, як головного розпорядника коштів державного бюджету та відповідальних виконавців бюджетних програм на всіх стадіях бюджетного процесу грошових коштів за період вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по дату ухвалення рішення судом, та в частині стягнення з МВС України, як головного розпорядника коштів державного бюджету та відповідальних виконавців бюджетних програм на всіх стадіях бюджетного процесу несплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні заявлені до особи, що не наділена відповідними правами та обов`язками, а тому не підлягають задоволенню.

З аналізу матеріалів справи та норм права, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга позивача є необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог прийнято у відповідності до вимог законодавства.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги відповідача 2 та скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям нового рішення про відмов у задоволенні позовних вимог. Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Керуючись статями 9, 34, 242, 243, 246, 250, 308, 310 - 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року -скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

О.В. Епель