Справа № 160/3224/22
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2022-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2022 року Справа № 160/3224/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
11 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якій просить:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо затримки розрахунку з позивачем при звільненні, а саме несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, що належить до видачі при його звільненні з військової служби;
В обґрунтування позову позивач зазначив, що він проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді стрільця 2 відділення 1-го патрульного взводу 1-ї патрульної роти 1 патрульного батальйону.
Відповідно п.п.а п.2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.06.2021 №20 о/с (по особовому складу), ОСОБА_1 було звільнено в запас у зв`язку із закінченням строку контракту.
В порядку реалізації даного наказу було видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 14.06.2021 №137 (по стройовій частині), яким позивача було виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення. В даному наказі ОСОБА_1 встановлено вислугу років в календарному та пільговому обчисленні, а також види та розмір виплат, які мають бути виплачені позивачу.
Підставою звернення до суду стало те, що станом на день фактичного звільнення з військової служби позивачу не було проведено всіх належних виплат, в тому числі не виплачена грошова компенсація вартості речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 .
Позивач вважає, що у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при його звільненні він має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, що передбачено положеннями ст.ст.116,117 КЗпП України, у зв`язку із чим останній звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
28 квітня 2022 року військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України отримано копію позовної заяви з додатками, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.
16 травня 2022 року на електронну адресу суду за вх.№5339/22-ел від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити позивачу у задоволенні позову.
Вказує, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національній гвардії України на посаді стрільця 2-го відділення 1-го патрульного взводу 1-го патрульної роти 1-го патрульного батальйону.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 07.06.2021 № 20 о/с останнього було звільнено з військової служби в запас за пп. а п. 2 (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч.5 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII.
З 14.06.2021 р. ОСОБА_2 був виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14,06.2021 №137 (по стройовій частині).
Також, вказаним наказом, серед іншого, було передбачено виплатити позивачу: грошову компенсацію за невикористані 3 календарні дні щорічної основної відпустки за 2021 рік; премію за особистий внесок у загальні результати служби з 01 по 14 червня 2021 року в розмірі 145 відсотків посадового окладу; грошову компенсацію за невикористані 56 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (за 2018-2021 роки).
Тобто розрахунок грошового забезпечення при звільненні позивача військова частина здійснила в повному обсязі.
З позивачем було припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини Національної гвардії України та всіх видів забезпечення наказом командира військової частини Національної гвардії України (по стройовій частині) від 14.06.2021 № 137.
Згідно з пунктом 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, звільнення з військової служби.
Пунктом 4 Порядку №178 установлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Відповідно до пункту 7 Порядку № 178, виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.
Отже, наведеними правовими нормами встановлено, що звільнення військовослужбовця з військової служби та подання ним рапорту є підставою для виплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно, при цьому виплата такої компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна на відповідний рік, відповідно до встановленої процедури.
Отже, представник відповідача наголосив, що вимоги позивача щодо визнання бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме невиплату в день звільнення компенсації за не отримане речове майно, з урахуванням відсутності від позивача рапорту на проведення такої компенсації, є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.
Відповідачем було вжито усіх можливих заходів щодо виплати позивачу компенсації за неотримане речове майно, не допущено жодної бездіяльності, тим більше, протиправної жодної відповідальності за затримку виплати цієї компенсації відповідач не має, він діяв виключно в межах наданих йому законом повноважень.
Крім того, представник відповідача зазначає, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, а її виплата здійснюється особі, звільненій з військової служби.
Невчасно виплачена грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, - не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію статті 2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Військовослужбовці при проходженні ними служби отримують грошове забезпечення. Поняття "грошове забезпечення відрізняється від поняття заробітна плата і не корелюється з ним.
Оскільки позивач проходив службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, тобто, не знаходився в трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, то відносно нього не розповсюджуються положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є необґрунтованими.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , учасник бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 від 04 жовтня 2018 року) проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національній гвардії України на посаді стрільця 2-го відділення 1-го патрульного взводу 1-го патрульної роти 1-го патрульного батальйону.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 07.06.2021 року № 20 о/с останнього було звільнено з військової служби в запас за пп. а п. 2 (у зв`язку із закінченням: строку контракту) ч.5 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII.
З 14.06.2021 року Вербицького ДА. було виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14,06.2021 №137 (по стройовій частині).
Також, вказаним наказом, серед іншого, було передбачено виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 3 календарні дні щорічної основної відпустки за 2021 рік, премію за особистий внесок у загальні результати служби з 01 по 14 червня 2021 року в розмірі 145 відсотків посадового окладу, грошову компенсацію за невикористані 56 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (за 2018-2021 роки).
Відповідно до довідки-розрахунку №1348 від 22.11.2021 року вартість речового майна на видачу старшому солдату ОСОБА_1 складається з:
куртка і штани 1 шт. 1198,00 грн.;
кашкет 1 шт. 781,20 грн.;
берет - 1 шт. 312,74 грн.;
пальто зимове 1 шт. 2828,52 грн.;
плащ демісезонний 1 шт. 1179,74 грн.;
куртка зимова - 1 шт. - 1921,44 грн.;
плащ-накидка з чохлом 1 шт. 300,96 грн.;
кітель і штани 1 шт. 2872,02 грн.;
сорочка 3 шт. 412,00 грн./шт;
краватка - 3 шт. - 117,30 грн.;
кашне - 1 шт. - 65,00 грн.;
рукавички трикотажні 1 шт. 52,15 грн.;
напівчоботи хромові утеплені 1 шт. 898,22 грн.;
напівчеревики хромові 1 шт. 797,10 грн.;
шкарпетки літні 9 шт. 6,40 грн./шт;
ремінь до штанів - 3 шт. - 148,50 грн./шт;
панама літня польова - 2 шт. - 109,50 грн./шт;
шапка зимова - 1 шт. - 109,26 грн.;
штани костюма літнього 2 шт. 431,00 грн./шт;
сорочка-поло - 1шт. - 384,00 грн.;
рукавички зимові 2 шт. 374,46 грн./шт;
шарф-труба літній 1 шт. 21,80 грн.;
шарф-труба зимовий 1 шт. 46,14 грн.;
фуфайка (з короткими рукавами) - 4 шт. - 70,00 грн./шт;
труси - 2 шт. 46,20 грн./шт;
білизна натільна - 2 шт. - 189,96 грн./шт;
білизна для холодної погоди - 1 шт. - 434,82 грн.;
термобілизна - 3 шт. - 738,96 грн./шт;
шкарпетки трекінгові літні - 6 шт. 41,94 грн./шт;
шкарпетки трекінгові зимові - 3 шт. 60,00 грн./шт;
черевики з в/б зимові - 1 шт. - 1815,00 грн.;
капці казармені 1 шт. 39,50 грн.;
рукавички тактичні - 2 шт. - 368,04 грн./шт;
бахили утеплені 1 шт. 588,00 грн.;
беруші спеціальні індивідуальні 1 шт. 35,00 грн.;
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.
Остаточний фактичний розрахунок з позивачем був здійснений військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України 07.12.2021 року, що підтверджується випискою з АТ КБ «Приватбанк» №U15EIQTQ7GGFGOQ3 від 22.12.2021 року.
Позивач вважає, що у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при його звільненні він має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, що передбачено положеннями ст.ст.116,117 КЗпП України, у зв`язку із чим останній звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військовою службою - є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Так, ч.ч.1-4 ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Визначення поняття особливого періоду наведене в Законах України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ та ;Про оборону України від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ.
У відповідності до ст. 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію під особливим періодом розуміють період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону України Про оборону України визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно пункту 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV Про внесення змін до Закону України Про індексацію грошових доходів населення. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
В силу пункту 5 Порядку № 1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Отже, індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
Судом встановлено, що остаточний фактичний розрахунок з позивачем був здійснений військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України 07.12.2021 року, що підтверджується випискою з АТ КБ Приватбанк №U15EIQTQ7GGFGOQ3 від 22.12.2021 року.
Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
При цьому за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в своїх рішеннях, зокрема, у справах №806/2164/16 (постанова від 30.01.2019 року), №814/2563/16 (постанова від 12.12.2018 року) неодноразово висловлював позицію, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.
Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.
Таким чином, у даному випадку пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Вказана позиція також викладена Верховним Судом у постанові від 25.04.2018 року у справі №823/64/16.
У даному випадку суд звертає увагу, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні позивача не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Враховуючи те, що станом на день звільнення позивача спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військових, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає можливим застосувати норми статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення працівника з військової служби.
Аналогічну правову позицію зазначив Верховний Суд у постанові від 19 квітня 2018 року по справі №806/1183/16.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що викладена в справі 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 07.06.2021 № 20 о/с ОСОБА_1 було звільнено з військової служби в запас за пп. а п. 2 (у зв`язку із закінченням: строку контракту) ч.5 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII.
З 14.06.2021 року ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.06.2021 №137 (по стройовій частині), однак остаточний розрахунок з позивачем не відбувся.
Таким чином, відповідач допустив протиправні дії щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 червня 2021 року по 06 грудня 2021 року включно, чим порушив права позивача.
Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що положення статей 116, 117 КЗпП України підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
В пункті 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з військової частини середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд враховує висновки Верховного Суду України, що висловлені у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-1113с16.
У пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зафіксовано, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
В постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 (провадження №К/9901/5696/20) Верховний Суд застосовує критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, пропорційно загальному розміру належних позивачеві при звільненні виплат.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір, як учасник бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 від 04 жовтня 2018 року), у зв`язку із чим розподіл судових витрат судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст.241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо затримки розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, а саме несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості неотриманого речового майна, що належить до видачі при його звільненні з військової служби.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 15.06.2021 року по 06.12.2021 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник