Справа № 120/3712/21-а
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2022-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 травня 2022 року

м. Київ

справа № 120/3712/21-а

адміністративне провадження № К/990/11087/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Данилевич Н.А., перевіривши касаційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2022 року у справі №120/3712/21-а за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

09 травня 2022 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України.

В квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

-визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 12.03.2021 року № 368-К "Про звільнення ОСОБА_1 ";

-поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді тій, що він обіймав до звільнення, з 19.03.2021 року;

-стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.03.2021 року по день фактичного виходу на роботу, виходячи із середньоденного розміру заробітку у розмірі 378,64 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів;

стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 15000,00 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року позов задоволено частково:

-визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 12.03.2021 № 368-К Про звільнення ОСОБА_1 ;

-поновлено ОСОБА_1 у Державній службі України з безпеки на транспорті на посаді рівнозначній тій, яку він обіймав до звільнення, з 20.03.2021;

-стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.03.2021 по 16.08.2021 у розмірі 38242,64 (тридцять вісім тисяч двісті сорок дві гривні 64 копійки) з вирахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів;

-допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12953,88 грн за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2022 року рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року було скасовано в частині поновлення ОСОБА_1 у Державній службі України з безпеки на транспорті на посаді рівнозначній тій, яку він обіймав до звільнення, з 20.03.2021.

Прийнято в цій частину нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Уктрансбезпеки у Вінницькій області з 20.03.2021.

В решті позову в цій частині відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що касаційну скаргу подано з підстав неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, скаржник наводить ряд постанов Верховного Суду щодо застосування норми права, викладених у справах №240/455/20, №340/221/20, №280/5286/20, №640/11024/20, №520/11687/2020, вказуючи, що наведені у них висновки не були застосовані судами попередніх інстанцій при розгляді цієї справи щодо питання застосування пункту 1 частини першої, частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу".

Згідно з приписами частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" (в редакції Закону України від 14 січня 2020 року N 440-IX, який діяв до 06.03.2021), суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Тобто, на думку відповідача, пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення, а не обов`язком.

При цьому, у справі, що розглядається, наказ Державної служби України з безпеки на транспорті № 368-К "Про звільнення ОСОБА_1 " було винесено 12.03.2021, тобто вже після внесення змін до Закону України "Про державну службу", частина 3 статті 87 якого, в редакції з 06.03.2021 передбачає наступне: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю».

Скаржник обмежився цитуванням пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України та вказанням переліку справ, які були розглянуті Верховним Судом у подібних правовідносинах. Між тим, формальне зазначення вказаної підстави касаційного оскарження, суд відхиляє, оскільки самого лише зазначення постанов Верховного Суду недостатньо, скаржник повинен зазначити щодо застосування якої норми права в ній викладено висновок, а також обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Суд вказує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). 3міст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин i впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їx сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Таким чином, правовідносини у справах №240/455/20, №340/221/20, №280/5286/20, №640/11024/20, №520/11687/2020 та у справі, що розглядається не є подібними.

Суд звертає увагу скаржника, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 серпня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2022 року у справі №120/3712/21-а за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.

Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

СуддяН.А. Данилевич