Справа № 520/732/22
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2022-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

27 травня 2022 року Справа № 520/732/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григоров Д.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (просп. Повітрофлотський, буд. 6,м. Київ,03168, ) про визнання протиправною відмови, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправною відмови, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Міністерства оборони України, якою відмовлено ОСОБА_1 в отриманні безоплатної первинної правової допомоги з правових питань;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у ненаданні ОСОБА_1 безоплатної первинної правової допомоги з правових питань порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги від 08.11.2021р.;

- зобов`язати Міністерство оборони України надати ОСОБА_1 безоплатну первинну правову допомогу з правових питань, порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги, датованої 08.11.2021р. відповідно до вимог Закону України «Про безоплатну правову допомогу».

Крім того, просить суд зобов`язати Міністерство оборони України, відповідно до ст. 382 КАС України, подати у 15 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що позивач звернувся з заявою до Міністерства оборони України про надання безоплатної первинної правової допомоги, в якій просив про надання безоплатної первинної правової допомоги. В задоволенні заяви про надання первинної правової допомоги відповідачем було відмовлено без належних правових підстав.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2022р. відкрито спрощене провадження у вказаний адміністративній справі.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, згідно якого він просив в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність, а також відсутність обов`язку відповідача надавати запитану позивачем інформацію та, відповідно, правову допомогу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 08.11.2021р. звернувся до Міністерства оборони України з заявою про надання безоплатної первинної правової допомоги.

Листом № 298/3518 від 06.12.2021р. Міністерство оборони України надало відповідь, в якій повідомило, що порушені в зверненні позивача питання можуть бути предметом судового розгляду адміністративної справи у порядку позовного провадження, де представництво інтересів позивача здійснюється адвокатом, Міністерство оборони України та його органи є стороною по справі.

Також відповідач зазначив, що відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України, представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). Діючим законодавством про адміністративне судочинство право учасника справи отримувати безоплатну правову допомогу іншого учасника справи не передбачено.

Крім того, відповідач посилався на те, що ним було встановлено, що адреса, вказана у заяві позивача як адреса для листування, належить адвокату Уманцю А.І., а відомості, які свідчать про можливість здійснювати ним представництво інтересів позивача відсутні. За цих обставин відповідь було надіслано на вказану домашню адресу заявника.

За наведених обставин відповідач зазначив, що підстави для надання безоплатної первинної правової допомоги відсутні.

Представник позивача, вважаючи, що відповідачем порушено право позивача на отримання безоплатної правової допомоги, звернувся з цим позовом до суду, діючи в інтересах позивача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про безоплатну правову допомогу» відповідно до Конституції України визначає зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються у такому значенні: безоплатна правова допомога - правова допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел;

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги в Україні є: 1) органи виконавчої влади; 2) органи місцевого самоврядування; 3) фізичні та юридичні особи приватного права; 4) спеціалізовані установи; 5) центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Згідно з ч. 4 ст. 10 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування у разі письмового звернення осіб про надання будь-якого з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, з питань, що віднесені до їх повноважень, зобов`язані надати такі послуги протягом 30 календарних днів з дня надходження звернення. Відповідно до ч. 5. ст. 10 Закону, якщо у зверненні особи міститься лише прохання про надання відповідної правової інформації, така правова допомога надається не пізніше п`ятнадцятиденного терміну з дня отримання звернення.

Відповідно до ч.2 ст.7 вказаного Закону - безоплатна первинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) надання правової інформації; 2) надання консультацій і роз`яснень з правових питань; 3) складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); 3-1) надання консультацій, роз`яснень та підготовка проектів договорів користування земельними ділянками (оренда, суборенда, земельний сервітут, емфітевзис, суперфіцій) для сільського населення - власників земельних ділянок.

Відповідно до ч. 7 ст. 10 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», якщо питання, порушені у зверненні, не належать до компетенції органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, до якого надійшло звернення особи, такий орган протягом п`яти календарних днів повинен надіслати це звернення до відповідного органу та повідомити про це особу, яка подала звернення.

Згідно зі ст. 6-1 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», до системи надання безоплатної правової допомоги належать: 1) координаційний центр з надання правової допомоги; 2) суб`єкти надання безоплатної первинної правової допомоги; 3) суб`єкти надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Аналіз вказаних норм свідчить, що для розгляду звернення позивача про надання первинної допомоги, питання яке у ньому ставиться має бути віднесено до компетенції відповідного органу, до якого таке звернення надіслане.

Положенням про Міністерство оборони України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671 визначено, що Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба. Міноборони є уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі державної авіації.

Згідно з п. 86 п. 3 Положення про Міністерство оборони України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671, основними завданнями Міноборони є, зокрема: здійснення розгляду звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю Міноборони, Збройних Сил, підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони, а також стосовно актів, які ними видаються, забезпечує в установленому порядку доступ до публічної інформації, розпорядником якої є Міноборони.

З системного аналізу викладених норм вбачається, що відповідач є суб`єктом надання безоплатної первинної правової допомоги, є належним суб`єктом розгляду звернення позивача в даній справі.

Відмова у наданні безоплатної первинної правової допомоги, оформлена листом № 298/3518 від 06.12.2021р., мотивована відповідачем тим, що порушені питання можуть бути предметом судового розгляду адміністративної справи у порядку позовного провадження, де представництво інтересів позивача здійснюється адвокатом, Міністерство оборони України та його органи є стороною по справі. При цьому відповідач посилався на статтю 16 КАС України та вказав, що представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), а право учасника справи отримувати безоплатну правову допомогу іншого учасника справи не передбачено.

Проте суд з такими доводами відповідача не погоджується та вказує, що стаття 17 Закону України «Про інформацію» визначає, що правова інформація - це будь-які відомості про право, його систему, джерела, реалізацію, юридичні факти, правовідносини, правопорядок, правопорушення і боротьбу з ними та їх профілактику тощо.

Джерелами правової інформації є Конституція України, інші законодавчі і підзаконні нормативно-правові акти, міжнародні договори та угоди, норми і принципи міжнародного права, а також ненормативні правові акти, повідомлення засобів масової інформації, публічні виступи, інші джерела інформації з правових питань.

Судом в цій справі встановлено, що позивач в своїй заяві сформував питання шляхом прохання надати правову інформацію та роз`яснення, зокрема, який орган державної влади України уповноважений на даний час видати (оформити) довідку про обставини поранення та контузії, відповідно до яких норм державні органи уповноважені оформляти документ про обставини поранення, яким є перелік документів, необхідних для отримання довідки. Також було поставлено низку питань, які мають гіпотетичний характер, зокрема, визначити кваліфікацію правопорушення; до якої відповідальності міг би бути притягнутий позивач в разі отримання травми, поранення або контузії внаслідок навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження, шкоди здоров`ю, самогубства; які дії мав вчинити командир стосовно позивача за наведених обставин.

Таким чином, низка запитань, які стосувались саме правової інформації та роз`яснень цілком охоплюються поняттям правових послуг як складової первинної правової допомоги, як її визначено відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про безоплатну правову допомогу». Решта запитань, що носили гіпотетичний характер, могли бути вирішені за наявності конкретних даних про дійсні обставини справи, яких надіслана позивачем заява не містила.

Проте, слід зауважити, що відмова відповідача у задоволенні заяви позивача фактично була мотивована тим, що порушені питання, на його думку, можуть бути предметом судового розгляду, в яких відповідач має бути стороною у справі. При цьому, з посиланням на процесуальний закон, а саме Кодекс адміністративного судочинства України (стаття 16), відповідач зазначив, що не може надавати правничу допомогу як сторона у справі.

В зв`язку з цим суд зауважує, що в даній справі наявності спору між позивачем та відповідачем з приводу порушених в заяві позивача питань не встановлено. Крім того, наявність спору або можливість звернутися до суду за захистом своїх прав у правовідносинах, з яких направлено заяву про надання первинної правової допомоги, як підставу для відмови у наданні такої допомоги, Закон України «Про безоплатну правову допомогу» не передбачає.

В Постанові Верховного Суду від 23.06.2021 р. у справі №420/2752/20 висловлено правову позицію, за якої мета безоплатної первинної правової допомоги полягає в інформуванні особи про її індивідуальні права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань.

Звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною 2 статті 7 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», має бути пов`язано із забезпеченням реалізації індивідуально виражених прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення (п.18, п.19 Постанови).

Таким чином відповідачем було неправомірно відмовлено у наданні первинної правової допомоги з посиланням на ст. 16 КАС України, в зв`язку з чим позовні вимоги щодо визнання протиправною відмови Міністерства оборони України в отриманні безоплатної первинної правової допомоги підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства оборони України, яка полягає у ненаданні безоплатної первинної правової допомоги з правових питань, порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги, датованої 08.11.2021р., суд зазначає, що під діями суб`єкта владних повноважень слід розуміти активну поведінку, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб, в той час коли бездіяльність - пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної та юридичної особи.

В даному випадку суб`єктом владних повноважень було вчинено активні дії, зокрема, розглянуто заяву позивача. Таким чином, констатуючи протиправність відмови в наданні позивачу первинної правової допомоги, суд зазначає про відсутність бездіяльності як форми пасивної поведінки з невчинення дій, які мали бути вчинені.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Міністерства оборони України надати ОСОБА_1 безоплатну первинну правову допомогу з правових питань, порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги, датованої 08.11.2021р. відповідно до вимог Закону України «Про безоплатну правову допомогу», суд підкреслює, що визнаючи протиправною відмову у задоволенні заяви позивача в цій справі, суд оцінює таку відмову лише з тих підстав, якими вона була мотивована відповідачем, а саме посиланням на ст. 16 КАС України.

Розгляд вказаної заяви та надання відповіді, на думку суду, належить до дискреційних повноважень відповідача, та має здійснюватися з урахуванням конкретних обставин.

При цьому, суд ураховує, що адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Згідно Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, обираючи належний спосіб захисту порушених прав позивача, суд бере до уваги, що відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» зазначено, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Тобто «ефективний засіб правого захисту», в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Враховуючи вищевикладене, та те, що протиправна відмова відповідача полягає у ненаданні позивачу правової допомоги з правових питань, порушених у його зверненні від 08.11.2022р., суд доходить висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 08.11.2022р. з урахуванням висновків суду.

Таким чином, позовні вимоги про зобов`язання відповідача вирішити питання, порушені у заяві про надання безоплатної первинної допомоги задоволенню не підлягають.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Стосовно вимог позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання подати у п`ятнадцятиденний строк з моменту набрання судовим рішенням законної сили звіт про виконання судового рішення, суд зазначає, що відповідно до ст. 382 КАС України, суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до вказаної норми, встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду. Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами. Це виключно як певна (можливо, виняткова) міра впливу на той чи інший орган влади. Застосування наведеної норми - це прерогатива суду.

Позивачем не надано доказів того, що прийняте рішення суду, буде відповідачем тривалий час не виконуватись, як не встановлено вказаних обставин і судом, тому вимога позивача щодо встановлення судового контролю не підлягає задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору розподілу не підлягають, оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 2, 9, 139, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (просп. Повітрофлотський, буд. 6,м. Київ,03168, ) про визнання протиправною відмови, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Міністерства оборони України, якою відмовлено ОСОБА_1 в отриманні безоплатної первинної правової допомоги з правових питань.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 08.11.2021р. про надання безоплатної первинної правової допомоги у порядку, визначеному Законом України «Про безоплатну правову допомогу» та надати відповідь з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення складено та підписано 27.05.2022р.

Суддя Григоров Д.В.