Справа № 420/22291/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2022-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 10.06.2021 №8511 та зобов`язати повторно розглянути заяву про обмін посвідки на постійне проживання, вирішив адміністративний позов задовольнити частково.

І. Суть спору:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якому просив:

(1).Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 10.06.2021 року № 8511 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

(2).Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , про обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 28.12.2011 року та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Українисерії НОМЕР_2 від 28.12.2011 року громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

(3).Стягнути на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (ідентифікаційний код 37811384, місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44).

ІІ. Аргументи сторін.

(а) Позиція позивача

28.12.2011 відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб (ГІРФО) ГУ МВС України в Київській області позивачу видана посвідка на постійне проживання в Україні, серії НОМЕР_2 , строком дії - безстроково.

Разом з цим, будь-яких зауважень до позивача щодо наданих документів для видачі посвідки: їх нестачі, підробки, невідповідності встановленому зразку чи належність іншій особі, на момент їх розгляду, встановлено не було.

У зв`язку з досягненням 45 років, в квітні 2021 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області для обміну цієї посвідки. Проте, 10.06.2021 відповідач постановив рішення за № 8511 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.

На думку позивача, оскаржуване рішення не містить обґрунтування його прийняття, будь-яких посилань на конкретні бази Реєстру, картотеки та їх дані, які б свідчили про надання позивачем недостовірної інформації, а містить лише посилання на норму Порядку №321, яку відповідач застосував, як підставу для прийняття рішення.

Отже, позивач вважає, що відповідач порушив його законні права та інтереси.

(б) Позиція відповідача

03.12.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив в якому Головне управління не визнає даний адміністративний позов виходячи з наступного.

Пунктами 36 і 37 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, визначено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я оформлюється посвідка, та перевірку поданих нею документів.

Ідентифікація особи здійснюється на підставі доданих, отриманих з баз даних Реєстру та відомчої інформаційної системи ДМС України.

ГУ ДМС в Одеській області направлено лист №5100.5.3/16708-21 до УДМС в Черкаській області стосовно надання довідки за результатами перевірки законності надання дозволу позивачу на імміграцію в Україну та копії дозволу на імміграцію.

Управління ДМС в Черкаській області надіслало лист №7101.3/16226-21 відповідно до якого, надання копії дозволу на імміграцію в Україну та висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію в України та підтвердження документування громадянина Азербайджану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 20.05.2008 (обмін якої здійснено на посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 28.12.2011 ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області у зв`язку з втратою) не вбачається за можливе у зв`язку з відсутністю інформації у базі даних УДМС в Черкаській області інформації по зазначеній особі.

Враховуючи відсутність підтвердження законності надання дозволу на імміграцію в Україну та копії дозволу на імміграцію ГУ ДМС в Одеській області 10.06.2021 прийнято рішення № 8511 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивача, у зв`язку з тим, що дані отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацією.

Також, відповідач наголошує на тому, що вимога позивача щодо зобов`язання Головного управління здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні не може бути задоволено судом, оскільки відповідно до вимог статті 17 та пунктів 1, 2 частини 2 статті 162 КАС України зазначене питання не віднесено до компетенції суду, а відповідно до положень Закону віднесено до виключної компетенції (дискреційних повноважень) ДМС України.

(в) Відповідь позивача на відзив

У своїй відповіді на відзив позивач не погоджується з позицією відповідача та підтримує вимоги викладені в позовній заяві.

Так, відповідач у відзиві вказує на те, що здійснюючи перевірку поданих позивачем документів, з`ясував, що у базі даних УДМС в Черкаській області відсутня інформація щодо позивача. При цьому з тексту відзиву та доданих до нього матеріалів вбачається, що позивачу Управління ДМС в Черкаській області видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 20.05.2008 року.

Оскільки у 2008 року Управлінням ДМС в Черкаській області не встановлено будь-яких зауважень щодо поданих позивачем документів: їх нестачі, підробки, їх невідповідності встановленому зразку чи належність іншій особі, то слід вказати на хибність висновку відповідача, щодо незаконності перебування позивача в Україні та відсутності в нього права на отримання посвідки на постійне проживання в Україні через відсутність інформації у базі даних УДМС в Черкаській області.

Позивач не погоджується з доводами, що суд не може зобов`язати відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні, оскільки це суперечить нормам чинного законодавства України.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

22.11.2021 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження.

11.01.2022 у судове засідання сторони не з`явилися.Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та завчасно. Протокольною ухвалою розгляд справи продовжено в порядку підготовчого провадження. Наступне судове засідання призначено на 22.02.2022 р. о 14:00 год.

22.02.2022 на адресу суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.

22.02.2022 у судове засідання сторони не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та завчасно. Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, розгляд справи продовжено по суті в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини, встановлені судом.

Громадян Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , в 2007 р. в`їхав до України, оскільки Угодою між Кабінетом Міністрів України і Урядом Азербайджанської Республіки про безвізові поїздки громадян від 14.02.2002 року було встановлено, що громадяни однієї сторони, незалежно від місця їх постійного проживання, можуть в`їжджати, прямувати транзитом, виїжджати та перебувати на території держави іншої сторони без віз через прикордонні пункти пропуску, відкриті для міжнародного сполучення.

У 2008 р. позивач Управлінням ДМС в Черкаській області документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 20.05.2008р.

У 2011 р. позивач документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 28.12.2011 ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області в порядку обміну у зв`язку з втратою посвідки серії НОМЕР_3 від 20.05.2008 р.

02.06.2021 позивач, у зв`язку з досягненням 45 років, звернувся до відповідача із заявою-анкетою № 205023624 про обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4 від 28.12.2011 ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області. (а.с. 49)

Відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилічення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 відповідачем розпочато перевірку документів наданих позивачем для обміну посвідки на постійне проживання в Україні.

04.06.2021 відповідачем направлено лист № 5100.5.3/16400-21 до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з проханням надати довідку за результатами перевірки законності надання дозволу на імміграцію в України та копії дозволу на імміграцію.

08.06.2021 до відповідача надійшов лист ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 08.06.2021 № 8010.6.1/45204-21відповідно до якого: громадянин Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 28.12.2011 ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області в порядку обміну у зв`язку з втратою посвідки серії НОМЕР_3 від 20.05.2008.Відповідачу рекомендовано звернутись с запитом до ГУ ДМС в Черкаській області. (а.с. 59)

08.06.2021 відповідачем направлено лист № 51005.3/16708-21 до УДМС в Черкаській області стосовно надання довідки за результатами перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну та копії дозволу на імміграцію.

09.06.2021 до відповідача надійшов лист Управління ДМС в Черкаській області № 7101.3/16226-21 відповідно до якого, надання копії дозволу на імміграцію в України та висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну, та підтвердження документування громадянина Азербайджану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідкою на постійне місце проживання серії НОМЕР_3 від 20.05.2008 не вбачається за можливе у зв`язку з відсутністю у базі даних УДМС в Черкаській області інформації по зазначеній особі. (а.с.62)

10.06.2021 р. відповідачем прийнято рішення № 8511 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачу, у відповідності до підпункту 3 пункту 62 Порядку у зв`язку з тим, що дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацією.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

V. Джерела права та висновки суду.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з ст. 2 Закону України "Про імміграцію" питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Статтею 1 Закону України "Про імміграцію" визначено, що імміграція-це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Положеннями ст.6 Закону України "Про імміграцію" визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Відповідно до п. 2, 3 ст.6 Закону України "Про імміграцію" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно з пунктом 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст.10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Положеннями ст.ст. 9-11 Закону передбачений порядок подання заяви про надання дозволу на імміграцію; визначаються підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію; встановлюється порядок в`їзду іммігрантів в Україну і видачі посвідки на постійне проживання; передбачені повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів; встановлюються правила квоти імміграції.

За приписами "Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання" посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

За змістом пункту 62 Порядку №321 від 25.04.2018 року територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли:

1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;

2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду;

3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;

4) встановлено належність особи до громадянства України;

5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;

6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17-19 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;

7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином;

8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився;

9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію;

10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;

11) в інших випадках, передбачених законом.

Аналіз наведених норм показав, що обмін посвідки на постійне проживання здійснюється за заявочним принципом, зокрема, у разі досягнення іноземцем 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Разом із заявою про обмін посвідки до територіальних органів чи підрозділів ДМС за місцем проживання подаються визначений пакет документів, у тому числі, посвідка, яка підлягає обміну.

Вказана заява та документи підлягають перевірці уповноваженим органом, який звіряє відомості про іноземця, указані в паспортному документі, з даними, що містяться в заяві, встановлюється наявність підстав для обміну раніше виданої посвідки та відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки.

Разом з цим, у разі якщо посвідка видавалася одним територіальним органом (підрозділом) ДМС, а обмін посвідки провадиться іншим органом (при зміні місця проживання), то до органу, який видав посвідку вперше, надсилається повідомлення про видачу нової посвідки, а недійсна посвідка - для знищення, запитується підтвердження факту оформлення та видачі посвідки.

При цьому, суд звертає увагу, що п.63 Порядку встановлює обов`язок для територіального органу міграційної служби зазначити причини відмови, а встановленого бланку рішення не передбачено. Таким чином, об`єктивні обставини для незазначення конкретних причин для відмови у міграційного органу були відсутні.

Дослідивши надану копію оскаржуваного рішення від 10.06.2021 року № 8511, суд приходить до висновку, що у ньому хоча і міститься посилання на норму законодавства з підставою для відмови в оновленні посвідки, проте не конкретизовано обставини для прийняття рішення.

В своєму відзиві відповідач стверджує, що підставою для відмови в оновленні посвідки на постійне проживання в Україні для позивача є відсутність інформації в базі УДМС в Черкаській області на зазначену особу.

Натомість, з огляду на формальний підхід до оцінки обставин, що слугували підставою для прийняття негативного рішення, позивач не мав можливості оцінити обґрунтованість такого рішення та ефективно та вчасно усунути необхідні обставини. Навіть з урахуванням посилання на підпункт 3 пункту 62 Порядку №321 від 25.04.2018 року зрозуміти, які саме обставини вкладені до змісту «дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію» об`єктивно не вбачається можливим.

Відповідно до п.16 Порядку №321 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої ), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Згідно з п. 4.5, 4.6 Порядку № 681 працівник територіального органу чи підрозділу ДМС України при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку № 251.

Після прийняття рішення матеріали, які стали підставою для обміну посвідки, долучаються до справи, на підставі якої посвідка видавалася вперше. У разі якщо посвідка видавалася одним територіальним органом (підрозділом) ДМС України, а обмін посвідки провадиться іншим органом (при зміні місця проживання), то до органу, який видав посвідку вперше, надсилається повідомлення про видачу нової посвідки, а недійсна посвідка - для знищення.

Згідно з матеріалами справи, після відповідних перевірок уповноваженими на те особами, Управління ДМС в Черкаській області у 2008 р. документувало позивача посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 20.05.2008 р. із безстроковим терміном дії, але у 2011 р. ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області в прядку обміну у зв`язку з втратою попередньої посвідки документувало позивача посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 28.12.2011.

Суд вважає, що факт документування позивача двома посвідками у 2008 р. та у 2011 р. на постійне проживання в Україні свідчить про те, що уповноваженими співробітниками Управління ДМС в Черкаській області та ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області проводилась перевірка підстав залишення позивача на постійне проживання в Україні; після проведеної перевірки співробітниками зазначених управлінь підстав для відмови у наданні посвідки на постійне проживання виявлено не було, відтак позивач був документований посвідкою серії НОМЕР_3 2008 р. і посвідкою серії НОМЕР_2 від 28.12.2011 р. та перебував на території України законно.

Відповідач на час розгляду справи не надав суду жодного доказу, щодо скасування дозволу на імміграцію або доказів які б свідчили про наявність підстав для скасування дозволу визначених Законом України «Про імміграцію».

Згідно ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд за результатом дослідження матеріалів справи констатує невідповідність спірного рішення пунктам 3,8, 9 ч.2 ст.2 КАС України, що свідчить про необґрунтованість та протиправність рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 10.06.2021 року за №8511.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання НОМЕР_2 від 28.12.2011 р., у зв`язку із досягненням 45-річного віку суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У постанові від 05.09.2018 у справі №826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналогічний правовий висновок висвітлено й у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №2340/2921/18 та справі №520/8576/18 від 26 грудня 2019 року.

Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст постанови, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Суд у даній справі вважає, що оцінка встановлених обставин в контексті питання про наявність підстав для відмови в оформленні посвідки на постійне проживання є передчасною.

У даному випадку рішення від 10.06.2021 року № 8511 є протиправним в силу формальності викладення підстав для відмови в оформленні документа та незабезпечення права особи на самостійне усунення обставин, що спричинили таку відмову.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (ToscutaandOthers v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як наслідок цього, відповідачем при прийнятті спірного рішення не було дотримано вимоги щодо належного обґрунтування рішення та викладення конкретних обставин, що слугували підставою для прийняття рішення, а також не забезпечено дотримання принципу пропорційності.

За таких умов, належним способом захисту порушених прав в контексті спірних правовідносин є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву-анкету позивача від 02.06.2021 року та прийняти рішення з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово вказував у своїх рішеннях, що помилки або прорахунки державних органів повинні служити вигоді зацікавлених осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих інтересів. Зокрема, у рішенні від 20.01.2012 року у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04) ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовний спосіб. Потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування" та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, відповідно до ч.1 ст.90 Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, з огляду на зазначене, суд робить висновок про часткове задоволення позовних вимог.

VI. Судові витрати

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім),00 грн., відповідно до квитанції № ПН10064 від 10.11.2021.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 139, 161, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 10.06.2021 року № 8511 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 .

3.Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , про обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 28.12.2011 року.

4.У решті позовних вимог відмовити.

5.Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) 00 грн.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Головне управління ДМС в Одеській області, адреса: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська,44, .

Суддя Оксана БОЙКО