Справа № 360/89/22
Суддя: С.В. Кисіль
Дата ухвалення: 2022-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

25 травня 2022 рокуСєвєродонецькСправа № 360/89/22

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисіль С. В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також позивач) до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі також відповідач), в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування і невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 листопада 2020 року по 23 грудня 2021 року включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 листопада 2020 року по 23 грудня 2021 року включно.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 05 серпня 2015 року по 23 листопада 2020 року проходила військову службу у відповідача.

Відповідно до витягу з наказу військового комісара Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 23 листопада 2020 року № 20 позивача з 23 листопада 2020 року було звільнено з військової служби.

Проте, при звільненні позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення та одноразову грошову допомогу при звільненні.

19 січня 2021 року позивач звернулася до відповідача з заявою щодо виплати індексації грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні. Відповідачем відмовлено у задоволенні заяви позивача, тому позивач звернулася до суду для вирішення спорів.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі № 360/2127/21 Луганським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки 24 грудня 2021 року виплачено на користь позивача частину індексації грошового забезпечення у розмірі 84638,95 грн.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі № 360/540/21 Луганським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки 28 липня 2021 року виплачено на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 22305,85 грн.

Оскільки позивача було звільнено 23 листопада 2020 року, а останню виплату відповідачем здійснено 24 грудня 2021 року, то відповідачем затримано розрахунок з 24 листопада 2020 року по 23 грудня 2021 року на 395 днів.

На підставі статей 116, 117 Кодексу законів про працю України позивач вважає, що має право на нарахування та виплату їй середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені за період з 24 листопада 2020 року по 23 грудня 2021 року включно.

Ухвалою суду від 12 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивача зобов`язано усунути недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 19 січня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду після усунення недоліків та відкрито провадження, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні).

Відповідач позов не визнав, про що подав відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю з огляду на наступне.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі № 360/2127/20 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто на її користь індексацію грошового забезпечення. На виконання рішення суду позивачу була перерахована індексація грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку на персональний рахунок в повному обсязі.

При цьому рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі № 360/540/21 стосувалось не заборгованості по виплаті грошового забезпечення, а встановлення факту наявності у позивача підстав для виплати їй одноразової вихідної допомоги, яка не відноситься до жодного з видів грошового забезпечення позивача. На думку відповідача, посилання позивача у позовній заяві на рішення суду по справі № 360/540/21 є необґрунтованим.

Відповідно до пункту 57 рішення Європейського суду з прав людини від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02), остаточне рішення від 04 жовтня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв`язку з цим Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117.

За положеннями статей 116, 117 КЗпП України, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При цьому, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17.

Окрім того, така позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню.

Крім того, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

При цьому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема компенсація працівникам втрат частини заробітної плати у зв?язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці».

Керуючись викладеним, необхідно вважати, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоча і розраховується виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Також відповідач вказує на пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду.

Просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), судом установлено наступне.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) є учасником бойових дій та з 05 серпня 2015 року по 23 листопада 2020 року проходила військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді діловоду відділу оперативного та бойової підготовки, про що свідчать посвідчення серії НОМЕР_2 , видане 07 квітня 2016 року Управлінням персоналу штабу Військової частини НОМЕР_3 , витяг із наказу Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по особовому складу) від 23 листопада 2020 року № 20, військовий квиток від 18 серпня 2015 року серії НОМЕР_4 .

Згідно з витягом з наказу військового комісара Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині) від 23 листопада 2020 року № 20 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , яка перебуває у розпорядженні військового комісара Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 », звільнену наказом військового комісара Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по особовому складу) від 20 листопада 2020 року № 1-РС у запас за підпунктом «ґ» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати, що справи та посаду здала і направлено для зарахування на військовий облік до Сєвєродонецького міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Луганської області; 23 листопада 2020 року виключено зі списків особового складу Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки та всіх видів забезпечення, а з 24 листопада 2020 року виключено з котлового забезпечення Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Вислуга років у Збройних Силах України станом на 23 листопада 2020 року становить: календарна 05 років 03 місяці 18 днів, пільгова 08 років 09 місяців 25 днів, загальна 14 років 01 місяць 13 днів. У зв`язку з недостатньою календарною вислугою років грошову допомогу при звільненні вирішено не виплачувати.

Згідно з довідкою Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 21 лютого 2021 року № ВФЗ-2003 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 на день звільнення з військової служби 23 листопада 2020 року складає 12 972,53 грн.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2021 року у справі № 360/540/21 позов ОСОБА_1 до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) повних календарних років служби відповідно до абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зобов`язано Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) повних календарних років служби. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі № 360/2127/21 позов ОСОБА_1 до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки у відношенні до ОСОБА_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення у період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін січень 2008 року. Зобов`язано Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року січень 2008 року, а у період з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2020 року березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення суду від 09 квітня 2021 року у справі № 360/540/21 позивачу 28 липня 2021 року виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) повних календарних років служби у розмірі 22305,85 грн; на виконання рішення суду від 17 червня 2021 року у справі № 360/2127/21 позивачу 24 грудня 2021 року виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2020 року у розмірі 84638,95 грн, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача.

Згідно з довідкою Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 21 лютого 2021 року № ВФЗ-202 позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у вересні 2020 року у розмірі 17800,16 грн, у тому числі: посадовий оклад 2730,00 грн, оклад за військове звання 530,00 грн, надбавка за вислугу років 1141,00 грн, надбавка за особливості проходження служби 2860,65 грн, премія 3549,00 грн, надбавка за секретність 273,00 грн, індексація 216,51 грн, винагорода за участь ООС 6500,00 грн; у жовтні 2020 року у розмірі 17800,16 грн, у тому числі: посадовий оклад 2730,00 грн, оклад за військове звання 530,00 грн, надбавка за вислугу років 1141,00 грн, надбавка за особливості проходження служби 2860,65 грн, премія 3549,00 грн, надбавка за секретність 273,00 грн, індексація 216,51 грн, винагорода за участь ООС 6500,00 грн. За вересень 2020 року (30 днів) позивачу нараховано 17800,16 грн, за жовтень 2020 року (31 день) 17800,16 грн, всього за 2 місяці 35600,32 грн.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з преамбулою Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII) цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Абзацом другим частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 9-1 Закону № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абзацом третім пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі Порядок № 260).

Пунктом 2 розділу І Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.

Згідно з пунктом 3 розділу І Порядку № 260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Відповідно до пункту 4 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний; надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання; доплати за науковий ступінь та за вчене звання; премію; морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування; одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 7 розділу І Порядку № 260, серед іншого, визначено, що розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 1 розділу ХХХІ Порядку № 260 грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, грошове забезпечення виплачується до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня закінчення строку контракту.

З системного аналізу положень Порядку № 260 слідує, що грошове забезпечення позивача, у тому числі й одноразові додаткові види грошового забезпечення (грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, грошова компенсація за речове майно), мало бути виплачено позивачу у день виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Відповідно до витягу з наказу військового комісара Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині) від 23 листопада 2020 року № 20 позивача з 23 листопада 2020 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Таким чином, грошове забезпечення мало бути виплачене позивачу 23 листопада 2020 року.

Проте, як слідує з вищеописаних доказів, наявних в матеріалах справи, одноразова грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) повних календарних років служби у розмірі 22305,85 грн позивачу виплачена 28 липня 2021 року, а індексація грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2020 року у розмірі 84638,95 грн 24 грудня 2021 року.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як основного грошового забезпечення, так і додаткових видів грошового забезпечення, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У частині першій статті 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку № 100).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку № 100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Згідно з довідкою Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 21 лютого 2021 року № ВФЗ-202 грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, складає: за вересень 2020 року 17800,16 грн, у тому числі: посадовий оклад 2730,00 грн, оклад за військове звання 530,00 грн, надбавка за вислугу років 1141,00 грн, надбавка за особливості проходження служби 2860,65 грн, премія 3549,00 грн, надбавка за секретність 273,00 грн, індексація 216,51 грн, винагорода за участь ООС 6500,00 грн; за жовтень 2020 року 17800,16 грн, у тому числі: посадовий оклад 2730,00 грн, оклад за військове звання 530,00 грн, надбавка за вислугу років 1141,00 грн, надбавка за особливості проходження служби 2860,65 грн, премія 3549,00 грн, надбавка за секретність 273,00 грн, індексація 216,51 грн, винагорода за участь ООС 6500,00 грн.

За жовтень та листопад 2020 року позивачем відпрацьовано 61 календарний день (за вересень 2020 року 30 календарних днів, за жовтень 2020 року 31 календарний день).

День звільнення позивача 23 листопада 2020 року вважається останнім днем служби. Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні складає з 24 листопада 2020 року по 23 грудня 2021 року та становить 395 календарних днів (листопад 2020 року 7 календарних днів, грудень 2020 року 31 календарний день, січень 2021 року 31 календарний день, лютий 2021 року 28 календарних днів, березень 2021 року 31 календарний день, квітень 2021 року 30 календарних днів, травень 2021 року 31 календарний день, червень 2021 року 30 календарних днів, липень 2021 року 31 календарний день, серпень 2021 року 31 календарний день, вересень 2021 року 30 календарних днів, жовтень 2021 року 31 календарний день, листопад 2021 року 30 календарних днів, грудень 2021 року 23 календарних днів).

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає: 583,61 грн ((17 800,16 грн + 17 800,16 грн) : 61 календарний день).

Середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 листопада 2020 року по 23 грудня 2021 року складає: 230 525,95 грн (583,61 грн х 395 календарних днів).

Відтак, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 230 525,95 грн.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

При цьому, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, Верховний Суд у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат, щодо яких між сторонами виник спір, склав 106944,80 грн, з яких: 22305,85 грн одноразова грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) повних календарних років служби та 84638,95 грн індексація грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, з 01 березня 2018 року по 23 листопада 2020 року.

Згідно з довідкою Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 21 лютого 2021 року № ВФЗ-202 позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у вересні 2020 року у розмірі 17800,16 грн, у тому числі: посадовий оклад 2730,00 грн, оклад за військове звання 530,00 грн, надбавка за вислугу років 1141,00 грн, надбавка за особливості проходження служби 2860,65 грн, премія 3549,00 грн, надбавка за секретність 273,00 грн, індексація 216,51 грн, винагорода за участь ООС 6500,00 грн; у жовтні 2020 року у розмірі 17800,16 грн, у тому числі: посадовий оклад 2730,00 грн, оклад за військове звання 530,00 грн, надбавка за вислугу років 1141,00 грн, надбавка за особливості проходження служби 2860,65 грн, премія 3549,00 грн, надбавка за секретність 273,00 грн, індексація 216,51 грн, винагорода за участь ООС 6500,00 грн. За вересень 2020 року (30 днів) позивачу нараховано 17 800,16 грн, за жовтень 2020 року (31 день) 17 800,16 грн, всього за 2 місяці 35 600,32 грн.

Згідно з довідкою Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 21 лютого 2021 року № ВФЗ-2003 позивачу при звільненні виплачено 12 972,53 грн, а саме: оклад за військовим званням 848,00 грн, посадовий оклад 4 368,00 грн, надбавка за вислугу років 1 825,60 грн, надбавка за особливості проходження служби 2 383,87 грн, премія 2 957,50 грн, індексація 362,06 грн.

З указаного вбачається, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 119917,33 грн, з яких: 106944,80 грн (89,2 %) кошти виплачені позивачу на підставі судових рішень, 12972,53 грн (10,8 %) кошти виплачені позивачу при звільненні.

Таким чином, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення та одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 (п`ять) повних календарних років служби з урахуванням правового висновку, висловленого Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, становить 205629,15 грн (89,2 % від 230525,95 грн).

Крім того, суд враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначено, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Таким чином, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, щодо якої між сторонами виник спір (106 944,80 грн), період з моменту порушення прав працівника (24 листопада 2020 року) до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, дії працівника та роботодавця, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку до 100000,00 грн, оскільки саме цей розмір, з урахуванням встановлених обставин справи, буде справедливим і достатнім для відшкодування майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

При цьому суд враховує, що під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що відповідачем порушено право позивача на отримання всіх належних при звільненні з військової служби сум грошового забезпечення до дня виключення зі списків особового складу, законодавчо визначеною гарантією від такого порушення є стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно, ефективним способом захисту порушених прав позивача є стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 листопада 2020 року по 23 грудня 2021 року у розмірі 100000,00 грн.

У свою чергу визнання протиправною бездіяльності відповідача не сприятиме відновленню порушених прав позивача, тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цієї вимоги позивача.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні за період з 24 листопада 2020 року по 23 грудня 2021 року у розмірі 100000,00 грн визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Надаючи правову оцінку доводам відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Частиною першою статті 123 КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).

КАС України не пов`язує право суду поновити пропущений строк звернення до адміністративного суду з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Таким чином, у кожному випадку, суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення, та робить висновок щодо поважності чи не поважності причин пропуску строку.

Заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості. Відповідно з цим, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов таких висновків.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред?явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

В пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 викладено такий правовий висновок щодо застосування норм права: «За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати».

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа № 806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа № 420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа № 813/1001/17), та одночасно погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа № 815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа № 620/1982/19).

Отже, у спірних правовідносинах для визначення строку звернення до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 122 КАС України.

Із матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 24 грудня 2021 року, а з позовом до суду звернулася 10 січня 2022 року, тобто з дотриманням місячного строку на звернення до суду, встановленого статтею 122 КАС України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн.

Оскільки у даній справі позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення середнього грошового забезпечення, лише з коригуванням обраного позивачем способу захисту порушеного права, а згідно з частиною першою статті 139 КАС України судові витрати підлягали оплаті, судовий збір у розмірі 908,00 грн належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (ідентифікаційний код 07668758, місцезнаходження: 93402, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Б. Ліщини, 38) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Стягнути з Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 листопада 2020 року по 23 грудня 2021 року у розмірі 100 000,00 грн (сто тисяч гривень 00 копійок) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім грн 00 копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Кисіль