Справа № 515/1285/21
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2022-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 р.м.ОдесаСправа № 515/1285/21
Головуючий в 1 інстанції: Тимошенко С.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар Насарая А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 13.12.2021 по справі № 515/1285/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області за участю третьої особи - інспектора СРПП відділення поліції № 2 Білгород-Дністровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області Плачинди Віталія Вікторовича про визнання неправомірними дій поліцейського при складанні адміністративних,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом у якому просив:

- визнати неправомірними дії посадової особи інспектора СРПП ВП № 2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області Плачинди В.В. при складанні постанов про накладення адміністративного стягнення у справах про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАВ № 397723 та серії БАВ № 397724 від 06.09.2021, на підставі яких його притягнуто до відповідальності за ч.ч.5, 6 ст.121 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі, відповідно, 510 грн. та 850 грн.,

- скасувати зазначені постанови та закрити провадження у справах.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що позивача притягнуто до відповідальності за керування мопедом без мотошолому та без реєстрації транспортного засобу. Проте позивач зазначене заперечував та пояснив, що він транспортним засобом не керував, а штовхав його у зв`язку із поломкою.

Копії зазначених постанов позивач не отримував. Після адвокатського запиту, ознайомившись з копіями зазначених постанов, ОСОБА_1 вважає, що інспектором Плачиндою В.В. було грубо порушено його право на захист, оскільки зазначена посадова особа розгляд справ не проводила, постанови йому не оголошувались, йому не було роз`яснено його права, передбачені ст.268 КУпАП, в тому числі і право на захист.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що співробітником поліції лише виконувалися свої прямі обов`язки, коли ним було помічено порушення, згідно своїх функціональних обов`язків вони вчинили дії відповідно до чинного законодавства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Татарбунарський районний суд Одеської області рішенням від 13 грудня 2021 року позов задовольнив.

Визнав неправомірними дії інспектора СРПП відділення поліції № 2 Білгород-Дністровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області Плачинди Віталія Вікторовича щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Скасував постанови про накладення адміністративного стягнення у справах про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАВ № 397723 та серії БАВ № 397724 від 06.09.2021 про притягнення ОСОБА_1 , до відповідальності за ч.ч.5, 6 ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення на накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі, відповідно, тридцяти та п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 510,00 грн. та 850,0 грн., а провадження у справах закрив.

Стягнув з Головного управління Національної поліції в Одеській області, на користь ОСОБА_1 , витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн., 600 грн. за транспортування мототранспортного засобу, та судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Одеській області подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не допитав у судовому засіданні поліцейських з метою встановлення істинних обставин справи, а допитав громадянина ОСОБА_2 , що є порушенням процесуального права;

- суд першої інстанції не дослідив питання невручення копій оскаржуваних постанов;

- безпідставним є посилання суду першої інстанції на те, що не було підстав для евакуації транспортного засобу;

- висновки суду першої інстанції суперечать висновкам Верховного Суду, викладених у постанові від 20.05.2021 по справі № 420/2916/20;

- суд першої інстанції безпідставно присудив до стягнення з відповідача 10 000,00 грн правничої допомоги та не врахував висновки Верховного Суду у справі № 810/3213/16 від 04.09.2020 .

- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст відзиву до позову.

23.05.2022 до апеляційного суду надійшла заява та відзив представника позивача на апеляційну скаргу, за змістом яких останній просить розглядати справи за його відсутності та відмовити у задоволенні апеляційної скарги (а.с.129-157).

Від представника третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.120 )

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були належно сповіщені відповідно до статей 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до частини 2 статті 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно зі статтею 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що згідно копії талону (а.с.25), ОСОБА_1 є власником транспортного засобу мопеду марки «Ya- maha Jog» з об`ємом двигуна 49 куб. см.

06.09.2021 на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 керував мопедом марки «Yamaha Jog», б/н, без мотошолома та не зареєстрованим в установлений строк, протягом 10 діб з моменту придбання, за що його притягнуто до відповідальності за частинами 5, 6 статті 121 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі, відповідно, 510,00 грн. та 850,00 грн.

Місцем розгляду справ та винесення постанов зазначено с.Борисівка, вул.Миколи Нікульчі. У зазначених постановах відсутні посилання на порушення позивачем відповідних вимог ПДР. Крім того, у постанові серії БАВ № 397723 відсутній підпис позивача, без зазначення причин цього, а в постанові серії БАВ № 397724 зазначено, що позивач від підпису відмовився.

З копії акту №55 огляду та тимчасового затримання транспортного засобу (а.с.24) вбачається, що 06.09.2021 (посилання на час відсутнє) поліцейським СРПП ВП № 2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області Гнезділовим П.І., відповідно до ст.265-2 КУпАП, було здійснено огляд та тимчасове затримання транспортного засобу мопеду «Yamaha Jog», б/н, шляхом доставлення для зберігання на спеціальний майданчик до м.Арциз, пров. Транспортний, 2б.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у діях ОСОБА_1 відсутній один з елементів складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.121 КУпАП, що встановлює відповідальність за порушення водієм правил керування транспортним засобом, правил користування ременями безпеки або мотошоломами, а саме, об`єктивної сторони керування транспортним засобом, оскільки він не керував цим засобом, вчиняючи технічні дії, відповідно до його призначення і технічних можливостей, а переміщував його у просторі за допомогою мускульної сили.

Отже, стороною відповідача не надано суду доказів про порушення позивачем Правил дорожнього руху, за що його притягнуто до адміністративної відповідальності.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій суд першої інстанції зазначив, що адміністративна справа про адміністративне правопорушення відносно позивача розглянута в порушення приписів статей 249,258,268,276,285 КУпАП. Вилучення транспортного засобу було здійснено у порушення приспів статі 265-2 КУпАП.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтями 72-79 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази - не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 293 КУпАП і роз`яснень, викладених в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 24.06.1988 «Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення» - орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови. Суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Разом з тим, виходячи із закріпленого в частині 4 статті 129 Конституції України принципу змагальності і рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Суд при розгляді вказаної категорії адміністративних справ перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови та її поважність згідно з вимогами пункту 3 частини 1 статті 293 КУпАП.

Відповідно до статті 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

На підставі статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Важливою для України з точки зору конкретизації положень щодо презумпції невинуватості є правозастосовна практика ЄСПЛ, яка в нашій державі є джерелом права та має вищу, порівняно з національним законодавством, юридичну силу.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини «Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що "…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень".

В пункті 31 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Волошин проти України" (№15853/08) та пункті 22 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бацаніна проти Росії" (№3932/02) зазначено, що принцип рівності сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами", і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", пункт 74).

Принцип презумпції невинуватості є обов`язковим для будь-яких суб`єктів владних повноважень (справа «Аллене де Рібемон проти Франції»).

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Так, представник відповідача долучив до справи диски із відеозаписом (а.с. 67), на них зафіксовано зупинення посадовими особами управління патрульної поліції в Одеській області мопеда, яким керував позивач, зазначене відео записано без звуку, будь-яких доказів самого порушення відеозапис не містить.

Із поданих стороною відповідача доказів вбачається, що вони зроблені із невідомих пристроїв, відеозапис зроблено із службового транспортного засобу поліцейських.

Поряд з цим, апеляційний суд звертає увагу, що оскаржувані постанови про притягнення ОСОБА_1 (а.с.20, 21) до адміністративної відповідальності не містять інформації про будь-яку фіксацію правопорушення та до них не долучено жодних доказів, пояснень свідків, що свідчили б про наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, за яке він притягнутий до відповідальності.

Колегія суддів зазначає, що сама по собі постанова про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за адмінправопорушення, передбачене частинами 5,6 статті 121 КУпАП, не дає підстав стверджувати про порушення позивачем Правил дорожнього руху України в той день та час, оскільки зазначені обставини не знайшли підтвердження під час розгляду справи.

Крім того, згідно висновків Верховного Суду, викладених зокрема у постанові від 20.05.2020 у справі № 524/5741/16-а, рапорт працівника поліції не може слугувати доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень.

Згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року (справа №338/1/17), візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Водночас, саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Будь-яких інших належних і допустимих доказів, які б свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частинами 5, 6 статті 121 КУпАП відповідачем не надано.

Так, відповідно до частини 2 та 3 статті 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відтак, в порушення частини 3 статті 283 КУпАП у постанові по справі про адміністративне правопорушення не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис правопорушення, та не вказано про те, чи взагалі таке фіксування проводилось.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтею 283 КУпАП. У ній зокрема необхідно зазначити технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

У разі відсутності в оскаржуваних постановах по справі про адміністративне правопорушення БАВ № 397724 та БАВ № 397723 від 06.09.2021 посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, надані відповідачем відеозаписи не можуть вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 24 січня 2019 року у справі №428/2769/17, від 30 травня 2018 року у справі № 337/3389/16-а (2-а/337/154/2016), від 02 грудня 2019 року у справі №766/16904/16-а.

Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Таке провадження спрямоване, зокрема, на своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідач, як представник державного органу, наділеного повноваженнями щодо виявлення та притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності у своїй діяльності має керуватися виключно законом та діяти відповідно до нього.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом - рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення. Дотримання даних вимог має виключне значення для встановлення об`єктивної істини при оскарженні такої постанови у судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року, у справі № 428/2769/17.

Поряд із тим, колегія суддів з огляду на положення пункта "v" частин 1 статті 1 Конвенції про дорожній рух, яку ратифіковано із застереженням і заявами Указом Президії Верховної Ради УРСР № 2614-VIII від 25.04.74 ; частини1 статті 1187 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV; рішення Європейського суду з прав людини у справі OHalloran and Francis v. the United Kingdom, Applications № 15809/02 and 25624/02, 29 June 2007, практики Верховного Суду (постанова від 20.02.2019 у справі № 404/4467/16-а ), пункту 27 Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», не погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність факту керування позивачем транспортного засобу, проте такі висновки не призвели до неправильного вирішення справи ( абз.2 частини 2 статі 317 КАС України).

Отже, мотивувальну частину постанови суду першої інстанції слід змінити та, відповідно, наведені висновки виключити згідно з правилами частини 4 статі 317 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується по суті із висновками суду першої інстанції, що відповідачем не доведено правомірність винесених відносно позивача постанов та притягнення його до адміністративної відповідальності за частинами 5, 6 статті 121 КУпАП, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Водночас, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання неправомірними дії посадової особи інспектора СРПП ВП № 2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області Плачинди В.В. при складанні постанов про накладення адміністративного стягнення у справах про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАВ № 397723 та серії БАВ № 397724 від 06.09.2021, на підставі яких його притягнуто до відповідальності за ч.ч.5, 6 ст.121 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі, відповідно, 510 грн. та 850 грн., оскільки вимоги про визнання протиправними дій по притягненню до адміністративної відповідальності не можуть бути предметом окремого судового захисту, адже безпосередньо на права, інтереси та обов`язки позивача безпосередньо впливають постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. За змістом принципу процесуальної економії застосований спосіб захисту має привести до відновлення порушеного права, проте такі вимоги не приводять відновлення порушеного права. Фактично ці вимоги є підставою для звернення з позовними вимогами про визнання протиправним та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, тобто не може бути самостійною вимогою.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 13.03.19 у справі № 712/7385/17 зазначено наступне:

«… Дії відповідачів щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення (притягнення до адміністративної відповідальності ) без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для позивача та не порушують його права, тому окремо від постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності вони оскарженню не підлягають.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, зокрема, про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій про те, що позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства…».

У постанові Великої Палати Верховного Суду 22.01.2020 (КАС) - № 2-а/489/7/2016 також зазначено:

« …. складання протоколу - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та з огляду на положення статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Слід також зауважити, що розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, у сукупності з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до відповідальності, що не відповідає завданням адміністративного судочинства.

При цьому сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги, спрямовані на фактичне визнання його незаконним, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства…

…. ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що цей спір не є публічно-правовимта не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки відповідач при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, здійснював не публічно-владні управлінські функції, а процесуальні дії, оцінка яким надається під час розгляду справи про адміністративне правопорушення… ».

Підсумовуючи наведене слід зазначити, що позовні вимоги про визнання протиправними дії по притягненню до адміністративної відповідальності не можуть бути окремими позовними вимогами, але можуть бути підставою позову про визнання протиправними постанов про адміністративне правопорушення, прийнятих за наслідками таких дій, а відтак не підлягають розгляду порядку адміністративного судочинства, внаслідок чого відповідно до положень частини 1 статті 238 КАС України адміністративне провадження в цій частині позовних вимог слід закрити.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що фактично позовні вимоги звернуті до інспектора СРПП ВП № 2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області Плачинди В.В., який не є відповідачем у справі, натомість позовні вимоги звертаються до відповідачів у справі, а не до третіх осіб, а тому суд не може задовольняти позовну вимогу до третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ( див., зокрема, п.55 постанови Великої Палати Верховного Суду 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц).

Щодо висновків суду першої інстанції про неправомірність дій інспектора Гнезділова П.І. під час здійснення заходів про тимчасове вилучення мопеда та, відповідно, стягнення з відповідача суми 600 грн, сплаченої позивачем за зберігання транспортного засобу, колегія суддів зазначає, що такі вимоги позивач не заявляв, в будь-якому разі суд першої інстанції не мотивував, що така правова оцінка пов`язана із заявленими позовними вимогами.

Згідно статті 267 КУпАП (оскарження заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення) - тимчасове затримання транспортного засобу може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, прокуророві або до суду, тобто є самостійними вимогами, у зв`язку з чим, відповідно до положень частини 2 статті 9, частини 4 статті 317 КАС України, цей правовий висновок суду слід виключити із мотивувальної та резолютивної частини оспореного судового рішення.

Окрім того, щодо спірного питання в частині понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, варто зауважити про таке.

Згідно положень ч.ч. 2-5 ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Так, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду першої інстанції:

- витяг з договору про надання правової допомоги № 16-09/2021-27 від 16.09.2021;

- розрахункову квитанцію до прибуткового ордеру № 10 від 16.09.2021 (а.с.29,32);

Дослідивши вищезазначені докази, колегія суддів приходить до висновку про часткову обґрунтованість розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Так, з наданих адвокатом до суду першої інстанції документів неможливо встановити, чи відносяться вони саме до ведення цієї справи.

Апеляційний суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказана позиція узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду по справі №520/7431/19.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що Верховний Суд в постанові від 21.08.2020 по справі № 520/2915/19 зауважує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є не співмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Аналогічна правова позиція висловлена у додатковій постанові Верховного Суду від 05.09.2019 по справі № 826/841/17.

Щодо додаткових доказів, які надані представником позивача до відзиву на апеляційну скаргу колегія суддів зазначає, що вона не надає оцінку доказам, що надані стороною до суду апеляційної інстанції, та які не надавались до суду першої інстанції, оскільки докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 по справі № 46/603 .

Враховуючи наведе вище, суд апеляційної інстанції погоджується із доводами позивача про наявність факту надання адвокатських послуг, отже з урахуванням саме складності справи, правових підстав для задоволення позову, наданням адвокатом певного обсягу послуг під час збирання документів, стягненню з на користь позивача підлягає сума 1 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апелянта щодо порушення судом норм процесуального права під час ухвалення рішення, а саме надання переваги допиту свідка на ОСОБА_2 , суд відхиляє, оскільки зазначене не впливає на правильність рішення суду по суті питання.

До того ж, як уже було зазначено у мотивувальній частині рішення будь-яких інших належних і допустимих доказів, які б свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частинами 5, 6 статті 121 КУпАП відповідачем не надано.

В аспекті оцінки аргументів сторін в апеляційному провадженні суд також враховував позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Водночас, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи в частині позовних вимог про щодо стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суми понесених ним судових витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. та 600 грн. за транспортування мототранспортного засобу, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317 КАС України, постанова суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні, з урахуванням висновків викладених у мотивувальній частині цієї постанови, а в частині позовних вимог про визнання протиправними дій при притягненні до адміністративної відповідальності згідно вимог пункту 1 часини 1 статті 238 КАС України провадження слід закрити.

Відповідно до частини 6 статі 139 КАС України , якщо суду апеляційної інстанції , не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Водночас положеннями статті 139 КАС України не регламентовано стягнення з позивача (у разі відмови у задоволенні позову) в порядку розподілу судових витрат сплаченого суб`єктом владних повноважень судового збору.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2020, справа № 817/66/16 (11-185апп19).

Враховуючи наведене, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 13.12.2021 по справі № 515/1285/21 в частині позовних вимог про вимог про визнання неправомірними дії посадової особи інспектора СРПП ВП № 2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області Плачинди В.В. при складанні постанов про накладення адміністративного стягнення у справах про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАВ № 397723 та серії БАВ № 397724 від 06.09.2021, на підставі яких ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за ч.ч.5, 6 ст.121 КУпАП і накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі, відповідно, 510 грн. та 850 грн - скасувати, а провадження в цій частині позовних вимог - закрити.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 13.12.2021 по справі № 515/1285/21 в частині позовних вимог про скасування постанов та стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суми понесених позивачем судових витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. та 600 грн. за транспортування мототранспортного засобу змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 13.12.2021 по справі № 515/1285/21 висновки суду про не доведення факту керування транспортним засобом та висновки про неправомірність дій інспектора Гнезділова П.І. при тимчасовому вилученні транспортного засобу з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови апеляційного суду.

Викласти абзац 5 резолютивної частини рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 13.12.2021 по справі № 515/1285/21 у наступній редакції:

"Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Одеській області (вул.Єврейська,12, м. Одеса, 65014, ідентифікаційний код 40108740) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000, 00 (одна тисяча) грн. та судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Домусчі С.Д. Семенюк Г.В.