Справа № 420/9809/21
Суддя: Цховребова М.Г.
Дата ухвалення: 2022-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9809/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Цховребової М.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з 16.10.2018 року по 19.05.2021 року з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2014 року по 16.10.2018 року та індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 09.07.2015 року по 16.10.2018 року включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу:

- середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з 16.10.2018 року по 19.05.2021 року з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2014 року по 16.10.2018 року включно у розмірі 265 832,86 грн.;

- середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку з 16.10.2018 року по 19.05.2021 року з виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 09.07.2015 року по 16.10.2018 року включно у розмірі 265 832,86 грн.;

- компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2004 року № 4.

Ухвалами суду від 15.06.2021 року: відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено, що справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; 19.05.2022 року: відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Згідно зі змістом адміністративного позову, позивач просить суд задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, з таких підстав:

- наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.10.2018 р. № 265 позивача звільнено з посади командира відділення-командира машини комендантського відділення роти бойового забезпечення військової частини НОМЕР_1 Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил У країни відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону У країни «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту);

- в період з 20.11 по 16.12.2014, з 20.05 по 08.08.2015 та з 15.03.2016 по 24.11.2016 року позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції. Оскільки під час звільнення позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період з 2014 року по 16.10.2018 рік, позивач звернувся за захистом своїх прав до Одеського окружного адміністративного суду;

- рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року у справі № 420/14619/20 Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бонових дій за період з 2014 року по 16.10.2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 16.10.2018 року;

- також, у період з 09.07.2015 року по 16.10.2018 року Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу не виплачувалась індексація грошового забезпечення;

- рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року у справі № 420/14544/20 Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 09.07.2015 року по 16.10.2018 року включно;

- 19 травня 2021 року банківська установа виконала платіжне доручення відповідача про перерахування позивачу коштів у сумі 20224,15 гривень (копія квитанції додається). Згідно довідки відповідача № 981 від 25.05.2021 року розмір грошової індексації грошового забезпечення складає 4 945,52 грн. Згідно довідки відповідача № 982 від 25.05.2021 року розмір грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій складає 15 586,61 гривень;

- із посиланням на ч. 1 ст. 3, ст.ст. 47, 116 КЗпП України, Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, ст. 9 КАС України, позивач вважає, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюються також і на військовослужбовців;

- існує усталена судова практика Верховного Суду щодо врегулювання строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Так, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року (справа № 607/14495/16-ц) цей Суд, проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, зробив висновок про те, що, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат;

- непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку;

- остаточний розрахунок, мається на увазі виплата компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки та індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби, із позивачем був проведений 19.05.2021 року (після звільнення зі служби 16.10.2018 року);

- рішенням Конституційного Суду України № 1-5/2012 від 22 лютого 2012 року встановлено правило обчислення строку звернення до суду у справах про стягнення заробітку;

- правовий висновок Конституційного Суду України: «В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався»;

- таким чином, у спорах щодо стягнення заробітку у правовідносинах публічної служби тримісячний строк звернення до суду треба обчислювати з дня фактичного розрахунку;

- тому, строк звернення позивача до суду розпочав перебіг з 20.05.2021 року. Отже, строк затримки розрахунку при звільненні становить з 16.10.2018 року по 19.05.2021 року. Зокрема 54 робочих днів у 2018 році, 249 робочих днів у 2019 році, 251 робочих днів у 2020 році та 93 робочих днів у 2021 році, всього 647 днів;

- оскільки суд задовольнив позовні вимоги позивача про зобов`язання нарахувати і виплатити компенсацію та індексацію грошового забезпечення у повному обсязі то у Військової частини НОМЕР_1 виник обов`язок виплати середній заробіток за період з 16.10.2018 року по 19.05.2021 року. Сплачуючи компенсацію та індексацію, військова частина не виконала згаданий обов`язок, чим допустила протиправну бездіяльність;

- стосовно розміру середнього грошового забезпечення, який підлягає виплаті, позивачем, із посиланням на п.п. 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, зазначено, що згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 грошове забезпечення позивача складало у серпні та вересні 2018 року (останні 2 місяці, що передували виключенню зі списків особового складу) - по 8 628,30 грн. Середньоденне грошове забезпечення складає 410,87 грн. (8 628,30 грн. + 8 628,30грн.): 42 день). Середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку становить - 265 832,86 грн. (647 дні х 410,87 грн.);

- крім того, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за невиплату компенсації за невикористану додаткову! відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2018-2021 роки із розрахунку 410,87 грн. в день із 16.10.2018 року до дня фактичного розрахунку 19.05.2021 року має бути виплачено із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 № 44;

- відповідно до п. 15 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення) з громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі контракт про проходження військової служби) - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.;

- відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 (у редакції чинній станом на момент спірних правовідносин), грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби;

- пунктом 3 цього Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами, що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб";

- пункти 4 та 5 Порядку № 44 визначають, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення;

- грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення;

- враховуючи викладене, позивач вважає за необхідність стягнути із відповідача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, 4 затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 № 44;

- за таких обставин позивач вважає, що право на виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки позивач набув у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби та порушенням його права на соціальні виплати при звільненні з військової служби.

Згідно зі змістом відзиву на позовну заяву, відповідач вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з таких підстав, зокрема:

- оскільки позивач перебував на дійсній військовій службі і був військовослужбовцем (підписав контракт з Міністерством оборони України на проходження військової служби), а не працівником військової частини НОМЕР_1 (цивільної особи) з яким укладається трудовий договір, в спірних правовідносинах норми КЗпП застосуванню не підлягають, так як трудові відносини військовослужбовців Збройних Сил України регулюються спеціальним законодавством;

- аналіз норм статті 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Тобто, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини у порядку виконання судового рішення по присудження виплати заробітної плати;

- згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.10.2018 № 265, позивач був виключений із списків особового складу та всіх видав забезпечення. Крім цього позивачу були виплачені оклад за військове звання (в сумі 418,06 грн.), посадовий оклад (в сумі 1548,36 грн.), надбавка за вислугу років ( в сумі 589,94 грн.), надбавка за особливості проходження служби (в сумі 255,64 грн.), премія (в сумі 1641,29 грн.), грошова допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік (в сумі 1500,00 грн.);

- виплата грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та виплата індексації грошового забезпечення, які були виплачені позивачу на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 по справі № 420/14619/20 та рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 по справі № 420/14544/20, не є основою грошового забезпечення військовослужбовців, на підставі якої відбулася нібито затримка при звільнені, тим паче, що усі належні до виплати кошти при звільненні позивачу були виплачені своєчасно. Тому, прямого умислу щодо невиплати чи несвоєчасної виплати позивачу зазначеною компенсації та індексації грошового забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 не було, оскільки наведені вище обставини свідчать про відсутність вини частини в розумінні ст. 117 КЗпП України;

- крім цього, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати не може бути необмеженим. В іншому випадку, з метою отримання більшого розміру середнього заробітку, працівник може звернутися з позовом про стягнення належної йому заробітної плати через значний проміжок часу після того, як він дізнався про належні йому, але не отриманні заробітну плату чи інші виплати, що спричинить покладання на роботодавця надмірної відповідальності за затримку таких виплат.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані пояснення, а також докази в їх сукупності, суд встановив таке.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.10.2018 № 265 (а.с.17), зокрема:

1. Старшого сержанта ОСОБА_1 , командира відділення-командира машини комендантського відділення роти бойового забезпечення військової частини НОМЕР_1 Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 09 жовтня 2018 року № 28-РС відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту), вважати таким, що справи і посаду здав. З 16 жовтня 2018 року виключити зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до Білгород-Дністровського ОМВК Одеської області.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року у справі № 420/14619/20 (а.с.18-21), яке набрало законної сили 12.04.2021 року, вирішено:

- позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, зобов`язання вчинити дії,- задовольнити частково;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій у період служби з 2015р. по 2018р.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015р. по 2018р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- у задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року у справі № 420/14544/20 (а.с.22-25), яке набрало законної сили 25.03.2021 року, вирішено:

- адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 09.07.2015 року по 16.10.2018 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 09.07.2015 року по 16.10.2018 року включно.

Відповідно до довідки про доходи, наданої відповідачем позивачу разом із супровідним листом від 20 травня 2021 року № 951 про грошове забезпечення за два останні повні місяці військової служби (а.с.15-16), виданої позивачу, про те, що він до 16.10.2018 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , та розмір грошового забезпечення позивача:

- за серпень 2018 року складає, усього 8628,30;

- за вересень 2018 року складає, усього 8628,30.

Відповідно до розрахунку суми коштів необхідних для виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду № 420/14619/20 від 22.02.2021 року, розрахунок грошової компенсації за календарних дня невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових вій за період з 2015 по 2018 року включно складає: 8628,30/31*56=15586 грн. 61 коп. (а.с.39)

Відповідно до розрахунку суми коштів необхідних для виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду № 420/14544/20 від 22.02.2021 року (а.с.40), базові місяці: вересень 2014, грудень 2015, березень 2018 р., всього:

- належить до виплати (грн) 8269,95;

- виплачено (грн) 3324,43;

- різниця (грн) 4945,52.

Згідно з відомістю № 05тр по нарахуванню грошового забезпечення у травні 2021 р. та відомістю розподілу виплат від 19.05.2021 року (а.с.41, 42), позивачу:

- нараховано разом 20532,13, в тому числі УБД 15586,61, індексація 4945,52;

- та виплачено, як заробітна плата, всього 20224,15, з урахуванням утримань, всього 307,98.

Листом від 25.05.2021 року № 981 відповідач на заяву позивача повідомив останнього, що розмір грошової індексації грошового забезпечення складає 4945,52 грн. (а.с.13)

Листом від 25.05.2021 року № 982 відповідач на заяву позивача повідомив останнього, розмір грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій складає 15586,61 грн. (а.с.14)

Згідно з випискою АТ КБ «ПриватБанк від 27.05.2021 року за 19.05.2021 року (а.с.12), на картку/рахунок позивача надійшла сума, зокрема: 20224,15 грн., деталі операції: зарплата ВІЙСЬКОВА ЧАСТИНА НОМЕР_1 . Коментар до платежу: Zarobitna plata.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з 16.10.2018 року по 19.05.2021 року з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2014 року по 16.10.2018 року та індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 09.07.2015 року по 16.10.2018 року включно, позивач звернувся до суду із вищенаведеними вимогами.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В частині 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України (в редакції, чинній до 01.01.2022 року), у таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України (в редакції, чинній з 01.01.2022 року), суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Частиною 1 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

1. Щодо позовних вимог в частині середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Відповідно до Преамбули Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII), цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 3 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно з абзацом 3 пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

На підставі вищенаведених вимог законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та встановлених судом обставин, суд дійшов таких висновків.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (у т.ч. затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховним Судом у постановах від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 16 липня 2020 року у справі № 812/1259/17, від 16 липня 2020 року у справі № 825/1540/17, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 808/610/18.

Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.
Приписами статті 117 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні.

Тобто, роботодавець повинен провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, незалежно від обставин, з яких такі суми не були виплачені останньому.
Наведені висновки викладені Верховним Судом у постанові від 10 лютого 2022 року у справі № 580/2264/20 (адміністративне провадження № К/9901/7351/21) тощо.

Отже, правова позиція відповідача щодо зазначених позовних вимог є помилковою, такою, що не відповідає положенням законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, та висновкам Верховного Суду.
З вищенаведених матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений з військової служби наказом від 09 жовтня 2018 року № 28-РС, з 16 жовтня 2018 року виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення. Остаточний розрахунок з позивачем проведено 19 травня 2021 року.

Отже, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні було здійснено відповідачем з порушенням строків, встановлених статтею 116 КЗпП України, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав, визначених статтею 117 КЗпП України, для виплати відповідачем позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, та Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 вбачається наступне.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Дане положення переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Позивач просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку: з 16.10.2018 року по 19.05.2021 року з виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2014 року по 16.10.2018 року включно у розмірі 265 832,86 грн.; з 16.10.2018 року по 19.05.2021 року з виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 09.07.2015 року по 16.10.2018 року включно у розмірі 265 832,86 грн.
В той же час для пропорційного обрахунку розміру середнього заробітку судам необхідно встановити розмір усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Для визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі судам необхідно врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Наведені висновки викладені Верховним Судом у постанові від 10 лютого 2022 року у справі № 580/2264/20 (адміністративне провадження № К/9901/7351/21) тощо.

Так, відповідно до постанови Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, зокрема:

68. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

69. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

70. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

71. За обставин цієї справи судова палата вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

72. У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 303772,85 гривень, з яких: грошове забезпечення 246115,38 гривень (81,02%) та компенсація за неотримане речове майно 57657,47 гривень (18,98%).

73. Обрахована судом першої інстанції відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно, становить 59255,90 гривень.

74. Судова палата, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 11246,77 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (18,98% від 59255,90).

Згідно зі змістом відзиву на позовну заяву у справі № 420/9809/21, відповідачем визнається, зокрема, що: згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.10.2018 № 265, позивач був виключений із списків особового складу та всіх видав забезпечення; крім цього позивачу були виплачені оклад за військове звання (в сумі 418,06 грн.), посадовий оклад (в сумі 1548,36 грн.), надбавка за вислугу років ( в сумі 589,94 грн.), надбавка за особливості проходження служби (в сумі 255,64 грн.), премія (в сумі 1641,29 грн.), грошова допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік (в сумі 1500,00 грн.).

З урахуванням наданих сторонами документів, наявних в матеріалах справи, у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Також, заперечень/зауважень/тощо щодо наведених відповідачем обставин позивачем у заявах по суті справи не зазначено.

Отже, у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 26177,44 гривень, з яких:

- 5953,29 грн. (22,74%) (оклад за військове звання, посадовий оклад, надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, премія, грошова допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік);

- 20224,15 грн. (77,26%) (грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексація грошового забезпечення).

Відповідно до вищенаведеної довідки про доходи, наданої відповідачем позивачу разом із супровідним листом від 20 травня 2021 року № 951 про грошове забезпечення за два останні повні місяці військової служби (а.с.15-16), середньоденна зарплата позивача склала 410,87 грн. (17256,60грн. : 42роб.дні (кількість робочих днів з період з серпня по вересень 2018 року). Кількість робочих днів за час затримки виплати за період з 16.10.2018 року по 19.05.2021 року 647 днів.

Виходячи з цього, обрахована відповідно до Порядку № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за час затримки розрахунку з 16.10.2018 року по 19.05.2021 року, становить 265832,86 грн. (647роб.днів х 410,87грн.).

Наведені розрахунки суду збігаються з розрахунками позивача у позовній заяві. При цьому, розрахунки позивачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та щодо індексації грошового забезпечення окремо щодо кожної з цих виплат за один і той самий період є законодавчо безпідставними та, фактично, є подвійним тягарем відповідальності для відповідача, не передбаченим чинним законодавством у спірних правовідносинах.

Так, виходячи з принципу пропорційності, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в даному випадку складає 205382,46 грн. (77,26% від 265832,86).

Разом з тим, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, щодо інших критеріїв зменшення розміру відшкодування, судом також враховано: розмір простроченої заборгованості (20224,15 грн.); загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат в частині: окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії, грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, в сумі 5953,29 грн. нарахований та виплачений позивачу лише за півмісяця; пов`язаність тривалості періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості зі строком вирішення спорів щодо цих виплат в судовому порядку (справи № 420/14619/20, № 420/14544/20) та набрання ними законної сили тощо.

На підставі наведеного суд, виходячи з принципу співмірності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 50000,00 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Застосований судом спосіб захисту прав позивача у спірних правовідносинах узгоджується з усталеною позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10 лютого 2022 року у справі № 580/2264/20, від 31 січня 2022 року у справі № 380/9186/20 тощо.

2. Щодо позовних вимог в частині компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2004 року № 44, слід зазначити таке.

Згідно з п. 1 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 р. № 44 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 січня 2005 р. № 17) (далі Порядок № 44) цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Відповідно до п. 2 Порядок № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Зазначена в абзаці першому цього пункту грошова компенсація також виплачується іноземцям та особам без громадянства, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця.

Положеннями пункту 3 Порядку № 44 закріплено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

За пунктами 4, 5 Порядку № 44, виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

По-перше, аналіз положень Порядку № 44 дозволяє дійти висновку, що його приписи не можуть бути самостійною підставою для визначення наявності у особи права на вказану компенсацію, оскільки цей Порядок було затверджено на виконання пункту 22.7 статті 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (Закон втратив чинність на підставі Кодексу N 2755-VI ( 2755-17 ) від 02.12.2010, ВВР, 2011, N 13-14, N 15-16, N 17, ст. 112) і він визначає лише та виключно умови і механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб певним категоріям громадян, право на яку було передбачено у вказаному Законі, а в подальшому у Податковому кодексі України.

Наведена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 1.380.2019.002456 (адміністративне провадження № К/9901/30063/19).

По-друге, виходячи зі змісту основної (самостійної) вимоги позивача та підстав для її задоволення, предметом оскарження (спору) у даній справі є бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

При цьому, як встановлено судом вище обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку:

- є наслідком-відповідальністю за невиконання покладеного статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, відповідно

- не є виплатами (доходами): з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, з яких утримуються суми податку з доходів фізичних осіб, умови та механізм щомісячної грошової компенсації яких передбачені Порядком № 44.

Саме тому, судом застосований спосіб захисту прав позивача у спірних правовідносинах, який узгоджується з усталеною позицією Верховного Суду з цього питання, шляхом стягнення (а не нарахування та виплати, які передбачають відрахування податків тощо) на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На підставі встановлених судом обставин, вимог законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та правових висновків Верховного Суду суд дійшов висновку, що позиція позивача зі спірних питань є помилковою, такою, що не відповідає фактичним обставинам справи та положенням законодавства України, яке регулює спірні правовідносини.
Отже, позовні вимоги позивача у зазначеній частині є необґрунтованими та безпідставними, відповідно, такими, що не підлягають задоволенню.
Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування позовних вимог та заперечень проти них, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, сторонами суду не наведено та не надано.
При цьому щодо решти доводів слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), відповідно

суд, із застосуванням положень ч. 2 ст. 9 КАС України, дійшов висновків, що:
- стягненню з Військової частини НОМЕР_1 підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби на користь ОСОБА_1 в сумі 50000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень нуль копійок);

- в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно, підстав для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, немає.

Згідно з п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України (в редакції, чинній до 17.07.2020 року) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), зокрема, процесуальні строки щодо розгляду адміністративної справи продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 року № 731-ІХ, який набрав чинності 17.07.2020 року, зокрема, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 229 від 23.02.2022 року) до 31 травня 2022 р. на території України продовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 139, 159, 241-246, 250, 255, 258, 262, 291, 295, Прикінцевими та Перехідними положеннями КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний код юридичної особи: НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби на користь ОСОБА_1 в сумі 50000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень нуль копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційні скарги на рішення суду подаються учасниками справи до або через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Г. Цховребова