Справа № 120/15394/21-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2022-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 травня 2022 р. Справа №120/15394/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державного кадастрового реєстратора відділу у Немирівському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Вовчок Людмили Іванівни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до державного кадастрового реєстратора відділу у Немирівському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Вовчок Людмили Іванівни про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року у справі №120/7799/20-а Немирівською міською радою 15 липня 2021 року прийнято рішення №456, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою для одержання безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Ковалівської сільської ради Немирівського району.

Після розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність розробник від імені позивача звернувся до державного кадастрового реєстратора із заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру.

Проте, рішенням державного кадастрового реєстратора Вовчок Л.І. №РВ-021 від 12 жовтня 2021 року відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав невідповідності електронного документа установленим вимогам та невідповідності поданих документів пункту «б» частини 2 статті 198 Земельного кодексу України.

Проте, на думку представника позивача, прийняте рішення є протиправним, оскільки в частині невідповідності поданих заявником документів пункту «б» частини 2 статті 198 Земельного кодексу України є необгрунтованим, адже з урахуванням законодавчих змін було скасовано обов`язковість акта приймання-передачі межових знаків на зберігання як одного із документів у проекті землеустрою. Щодо невідповідності електронного документа установленим вимогам, то такі мотиви прийняття рішення взагалі є безпідставними.

Відтак, представник позивача вважає, що прийняте державним кадастровим реєстратором рішення слід визнати протиправним та скасувати, а також зобов`язати відповідача прийняти заяву позивача та зареєструвати в Державному земельному кадастрі земельну ділянку, щодо якої розроблено проект землеустрою.

Ухвалою від 15 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

08 грудня 2021 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про внесення відомостей до Державного земельного кадастру від 30 вересня 2021 року разом з поданим проектом землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Немирівської міської ради (Ковалівської сільської ради) Вінницького району Вінницької області, державним кадастровим реєстратором 12 жовтня 2021 року прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав невідповідності електронного документу установленим вимогам та невідповідності поданих документів пункту «б» частини 2 статті 198 Земельного кодексу України.

З приводу такої підстави для відмови у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, як невідповідність електронного документу установленим вимогам, то відповідач зазначила, що відповідно до пункту 74-1 Порядку ведення Державного земельного кадастру, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, у разі коли підставою для відмови у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру є невідповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації, Державний кадастровий реєстратор у рішенні про відмову зазначає відомості, що виявлені у поданих документах та свідчать про їх невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації з посиланням на нормативно-правовий акт та його положення, з якими виявлено невідповідність поданих документів.

У разі коли підставою для відмови у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру є невідповідність електронного документа установленим вимогам, до рішення про відмову Державний кадастровий реєстратор додає протокол проведення перевірки електронного документа, в якому зазначаються відомості, передбачені пунктом 78 цього Порядку.

З урахуванням наведених приписів державним кадастровим реєстратором у протоколі проведення перевірки електронного документа, який є додатком до рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, зазначено про невідповідність електронного документа установленим вимогам.

Щодо зазначення у рішенні такої підстави для відмови у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, як невідповідність поданих документів приписам пункту «б» частини 2 статті 198 Земельного кодексу України, то відповідач зазначила, що відповідно до частини 4 статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор, окрім іншого, перевіряє відповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації.

Окрім того, частиною 1 статті 22 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати законодавству.

Згідно з частиною 5 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Здійснивши перевірку поданих ОСОБА_1 документів на відповідність їх вимогам законодавства, державним кадастровим реєстратором виявлено невідповідність таких документів приписам пункту «б» частини 2 статті 198 Земельного кодексу України, згідно із якими кадастрова зйомка окрім іншого включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Проте, поданий проект землеустрою не містив погодження органу місцевого самоврядування, що й стало підставою для прийняття рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру.

Таким чином, на думку відповідача, рішення №РВ-021 від 12 жовтня 2021 року є правомірним.

З приводу вимоги щодо зобов`язання відповідача внести до Державного земельного кадастру відповідні відомості, то державний кадастровий реєстратор вважає, що суд не вправі втручатися в діяльність державного кадастрового реєстратора та зобов`язувати його до виконання певних обов`язків.

Окрім того, у відзиві відповідач заперечив щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись при цьому на судову практику суду касаційної інстанції.

За таких обставин відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Разом із відзивом на позовну заяву відповідачем подано клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

24 грудня 2021 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій наведено спростування окремих доводів відповідача, що викладені у відзиві. Зокрема, представник позивача вказує на те, що відповідачем навіть у відзиві не конкретизовано в чому саме полягає невідповідність електронного документа установленим вимогам. При цьому, у протоколі №ПП-021 проведення перевірки електронного документа у графі «відомості про відповідність даних електронного документа» зазначено, що електронний документ не відповідає і наявним даним Державного земельного кадастру, і установленим вимогам до змісту, структури і технічних характеристик електронного документа, і даним документації із землеустрою або оцінки земель, тобто усім передбаченим варіантам, що свідчить про необгрунтованість таких дій. Окрім того, представник позивача звертає увагу на положення частини 3 статті 50 Закону України «Про землеустрій», якими передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає: а) пояснювальну записку; б) матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); в) розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); г) розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки; д) кадастровий план земельної ділянки. Отже, акт погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками не віднесений до переліку документів, які передбачені частиною 3 статті 50 Закону України «Про землеустрій», а тому не є обов`язковим при розробленні проекту землеустрою.

Ухвалою суду від 23 травня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі співвідповідача.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази, суд встановив наступне.

Рішенням Немирівської міської ради від 15 липня 2021 року №456 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою для одержання безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Ковалівської сільської ради Немирівського району.

На виконання вказаного рішення розроблено проект землеустрою.

30 вересня 2021 року позивач звернувся до державного кадастрового реєстратора із заявою про державну реєстрацію земельної ділянки, до якої в електронній формі долучено і примірник розробленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Проте, рішенням державного кадастрового реєстратора ОСОБА_2 №РВ-021 від 12 жовтня 2021 року відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав невідповідності електронного документу установленим вимогам та невідповідності поданих документів пункту «б» частини 2 статті 198 Земельного кодексу України.

У протоколі №ПП-021 проведення перевірки електронного документа, що складений 12 жовтня 2021 року, зазначено, що електронний документ не відповідає і наявним даним Державного земельного кадастру, і установленим вимогам до змісту, структури і технічних характеристик електронного документа, і даним документації із землеустрою або оцінки земель, тобто усім передбаченим варіантам.

Надаючи правову оцінку рішенню, що оскаржується, суд зважає на таке.

Відповідно до статті 193 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.

Державний земельний кадастр є основою для ведення кадастрів інших природних ресурсів.

Статтею 194 ЗК України визначено, що призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (стаття 202 ЗК України).

Ведення Державного земельного кадастру здійснюється відповідно до закону (стаття 204 ЗК України).

Водночас, правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру врегульовано Законом України «Про Державний земельний кадастр» №3613-VI (надалі Закон №3613-VI).

Статтю 8 Закону №3613-VI визначено, що геодезичною основою для Державного земельного кадастру є державна геодезична мережа.

Картографічною основою Державного земельного кадастру є карти (плани), що складаються у формі і масштабі відповідно до норм та правил, технічних регламентів.

Для формування картографічної основи Державного земельного кадастру використовується єдина державна система координат.

До Державного земельного кадастру включаються відомості про координати пунктів державної геодезичної мережі.

До Державного земельного кадастру включаються такі відомості про картографічну основу: склад відомостей, що відображаються на картографічній основі, у тому числі адреси об`єктів нерухомого майна (за наявності); дата створення картографічної основи; відомості про особу, яка створила картографічну основу; масштаб (точність) картографічної основи; система координат картографічної основи.

Згідно із статтею 9 Закону №3613-VI внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.

Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій.

Абзацом першим частини 1 статті 21 Закону №3613-VI передбачено, що відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру, зокрема на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні.

Відповідно до частин 14-17 статті 21 Закону №3613-VI документація із землеустрою і технічна документація з оцінки земель подаються державному кадастровому реєстратору разом з електронним документом, що містить результати робіт із землеустрою та оцінки земель.

Внесення відомостей до Державного земельного кадастру здійснюється у строк, що не перевищує семи робочих днів з дня отримання відповідних документів, якщо цим Законом не встановлено інший строк для здійснення зазначених дій.

Заява про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, змін до таких відомостей, документація із землеустрою, документація з оцінки земель та інші документи, які відповідно до цього Закону є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, подаються до органів, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру, в електронній формі засобами телекомунікаційного зв`язку. Визначення державного кадастрового реєстратора, уповноваженого на розгляд таких документів та внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надання мотивованої відмови у їх внесенні, здійснюється в день подання заяви за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру за принципом випадковості.

Подання Державному кадастровому реєстратору заяви про внесення відомостей до Державного земельного кадастру разом із документацією із землеустрою чи документацією із оцінки земель здійснюється розробником такої документації, якщо інше не встановлено договором на виконання робіт із землеустрою чи оцінки земель.

У статті 22 Закону №3613-VI визначені вимоги до документів, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, серед яких наступні:

текст документів має бути написаний розбірливо;

документи не мають містити підчищення або дописки, закреслені слова чи інші не обумовлені в них виправлення, орфографічні та арифметичні помилки, бути заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст;

документи мають відповідати законодавству.

Згідно із частинами 4-6 статті 24 Закону №3613-VI для державної реєстрації земельної ділянки державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; документація із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки, в електронній формі та формі електронного документа.

Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

На виконання вимог частини 3 статті 5 Закону №3613-VI постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 затверджено Порядок ведення Державного земельного кадастру (надалі - Порядок №1051), яким визначено процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру.

Пунктами 66 88-1 Порядку №1051 визначено основні вимоги щодо внесення до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) про його об`єкти.

Так, пунктом 67 Порядку передбачено, що внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру здійснюється виключно на підставі та відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» та цього Порядку.

Внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру здійснюється за заявою згідно з додатком 12 розробника документації із землеустрою та оцінки земель від імені замовника, якщо інше не передбачено договором на виконання відповідних робіт, або власника (розпорядника, у визначених законом випадках - користувача) земельної ділянки у випадках, передбачених статтею 21 Закону України Про Державний земельний кадастр (пункт 69 Порядку №1051).

Відповідно до пункту 70 Порядку №1051 державний кадастровий реєстратор у момент надходження до нього заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру разом з документами, зазначеними у пункті 69 цього Порядку, перевіряє:

1) повноваження особи, що звернулася за внесенням відповідних відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру та наявність електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, чи іншого альтернативного засобу електронної ідентифікації особи у зверненні;

2) наявність повного пакета документів, необхідних для внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру;

4) придатність електронного документа для проведення його перевірки за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру;

5) наявність накладеного на документацію із землеустрою, технічну документації з оцінки земель в електронній формі електронного підпису сертифікованого інженера-землевпорядника, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, з використанням кваліфікованої електронної позначки часу.

У разі відповідності заяви разом з документами вимогам, зазначеним у цьому пункті, Державний кадастровий реєстратор приймає заяву до розгляду по суті та обліковує її відповідно до пункту 71 цього Порядку.

Пунктом 74 Порядку №1051 визначено, що державний кадастровий реєстратор у строк, що не перевищує 14 робочих днів з дня прийняття заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру:

1) розглядає її разом з документами, зазначеними у пункті 69 цього Порядку, та перевіряє:

відповідність документів вимогам, зазначеним у пункті 67 цього Порядку;

електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку;

2) за результатами перевірки вносить відомості (зміни до них) до Державного земельного кадастру або приймає рішення про відмову у внесенні таких відомостей з підстав, зазначених у пунктах 91-137 цього Порядку, за формою згідно з додатком 14.

Згідно з пунктом 74 Порядку №1051 державний кадастровий реєстратор протягом строку, встановленого пунктом 73 цього Порядку, перевіряє електронний документ на відповідність:

1) даним Державного земельного кадастру (геодезичній та картографічній основам, даним кадастрових карт (планів);

2) вимогам до змісту, структури і технічних характеристик такого документа згідно з додатком 1;

3) даним документації із землеустрою та оцінки земель.

У разі коли підставою для відмови у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру є невідповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації, державний кадастровий реєстратор у рішенні про відмову зазначає відомості, що виявлені у поданих документах та свідчать про їх невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації з посиланням на нормативно-правовий акт та його положення, з якими виявлено невідповідність поданих документів. У разі коли підставою для відмови у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру є невідповідність електронного документа установленим вимогам, до рішення про відмову державний кадастровий реєстратор додає протокол проведення перевірки електронного документа, в якому зазначаються відомості, передбачені пунктом 78 цього Порядку (пункт 74-1 Порядку №1051).

Відтак, аналіз наведених вище приписів Закону №3613-VI та Порядку №1051 свідчить про те, що у разі отримання заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру державний кадастровий реєстратор протягом 14 робочих днів з дня прийняття такої заяви розглядає таку та перевіряє відповідність поданих документів вимогам, що визначені пунктом 67 Порядку №1051, а також перевіряє електронний документ на відповідність його пункту 74 Порядку №1051. За результатами розгляду та перевірки поданих документів державний кадастровий реєстратор або вносить відомості (зміни до них) до Державного земельного кадастру, або приймає рішення про відмову у внесенні таких відомостей.

При цьому, варто врахувати те, що частиною 6 статті 24 Закону №3613-VI визначені підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки, однією із яких є невідповідність поданих документів вимогам законодавства.

Окрім того, абзацом 2 пункту 74-1 Порядку №1051 передбачено можливість відмови у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з підстави невідповідності електронного документа установленим вимогам, що визначені пунктом 74 Порядку №1051. В такому разі державний кадастровий реєстратор додає до рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру протокол проведення перевірки електронного документа, у якому має бути чітко зазначено, яким відомостям не відповідає поданий електронний документ.

В ході судового розгляду установлено, що на заяву ОСОБА_1 про державну реєстрацію земельної ділянки, що подана державному кадастровому реєстратору 30 вересня 2021 року, останнім 12 жовтня 2021 року прийнято рішення №РВ-021, яким відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з підстав невідповідності електронного документа установленим вимогам та невідповідності поданих документів пункту «б» частини 2 статті 198 Земельного кодексу України.

При цьому, у протоколі №ПП-021 проведення перевірки електронного документа від 12 жовтня 2021 року зазначено, що електронний документ не відповідає усім вимогам, що передбачені пунктом 74 Порядку №1051, без деталізації змісту невідповідності. Зокрема, електронний документ не відповідає даним Державного земельного кадастру (геодезичній та картографічній основам, даним кадастрових карт (планів), вимогам до змісту, структури і технічних характеристик електронного документа, а також даним документації із землеустрою та оцінки земель.

На думку суду, слушними є доводи представника позивача щодо необгрунтованості ані у протоколі №ПП-021 проведення перевірки електронного документа від 12 жовтня 2021 року, ані у рішенні №РВ-021 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру невідповідності поданого електронного документа даним Державного земельного кадастру (геодезичній та картографічній основам, даним кадастрових карт (планів), вимогам до змісту, структури і технічних характеристик електронного документа, а також даним документації із землеустрою та оцінки земель.

До таких висновків суд дійшов з огляду на те, що, передбачаючи перевірку державним кадастровим реєстратором електронного документа на відповідність згаданим вище вимогам, розробник Порядку №1051 визначив і необхідність зазначення у протоколі проведення перевірки електронного документа змісту (суті) виявленої невідповідності.

Відтак, вказівка у протоколі проведення перевірки електронного документа на невідповідність електронного документа усім вимогам, що визначені пунктом 74 Порядку №1051, без конкретизації змісту таких невідповідностей свідчить про його необгрунтованість.

А тому відмова у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстави невідповідності електронного документа передбаченим пунктом 74 Порядку №1051 вимогам є безпідставною.

Визначаючись із тим, чи правомірно відповідачем відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстави невідповідності поданих документів вимогам пункту «б» частини 2 статті 198 Земельного кодексу України, то суд враховує наступне.

У статті 198 Земельного кодексу України йдеться про кадастрові зйомки, під якими розуміється комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Частиною 2 статті 198 Земельного кодексу України передбачено, що кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану.

З огляду на те, що кадастрова зйомка включає в тому числі й погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, а у поданому разом із заявою про державну реєстрацію земельної ділянки проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відсутнє погодження меж ділянки із органом місцевого самоврядування, тому, на думку відповідача, має місце невідповідність такого проекту землеустрою вимогам пункту «б» частини 2 статті 198 Земельного кодексу України.

Однак, правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування визначені Законом України «Про землеустрій» №858-IV (надалі Закон №858-IV).

Частинами 1, 3 статті 50 Закону №858-IV передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розробляються у разі формування нових земельних ділянок із земель державної, комунальної власності (крім випадків формування земельних ділянок за іншою документацією із землеустрою) та у разі зміни цільового призначення земельних ділянок у випадках, визначених законом. Проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки також можуть передбачати поділ, об`єднання земельних ділянок, які перебувають у власності однієї особи.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає: а) пояснювальну записку; б) матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); в) розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); г) розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки; д) кадастровий план земельної ділянки.

Відтак, саме Законом №858-IV визначено складові частини проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, серед яких відсутній такий документ, як акт погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, а тому безпідставно вимагати надання такого.

За таких обставин помилково стверджувати про невідповідність поданого проекту землеустрою вимогам пункту «б» частини 2 статті 198 Земельного кодексу України, оскільки така норма не передбачає того, щоб розроблений проект землеустрою містив такий документ, як акт погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами.

Окрім того, слід врахувати й висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постановах від 22 січня 2020 року у справі №455/856/18-а, від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17, та висновки Верховного Суду у постановах від 05 травня 2020 року у справі №404/3048/18, від 22 жовтня 2020 року у справі №454/805/13-а, від 27 січня 2021 року у справі №818/2225/17, згідно із якими стаття 198 Земельного кодексу України лише вказує на те, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Проте, із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки не може слугувати підставою для відмови у затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Таким чином, встановлені в ході судового розгляду обставини свідчать про те, що рішення державного кадастрового реєстратора, яким позивачеві відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, є протиправним та підлягає скасуванню.

З приводу позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача прийняти заяву та зареєструвати в Державному земельному кадастрі земельну ділянку, щодо якої розроблений проект землеустрою, то суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Водночас, згідно з пунктом 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд керується принципом ефективності захисту такого права, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулася за судовим захистом.

Оскільки суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення, що оскаржується, а тому з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача задоволенню також належить позовна вимога щодо зобов`язання відповідача здійснити державну реєстрацію земельної ділянки на підставі поданої позивачем заяви від 30 вересня 2021 року.

Посилання у відзиві на те, що зобов`язання відповідача вчинити конкретну дію в даному випадку буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача слід оцінити критично з огляду на таке.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження суб`єктів владних повноважень не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки такого суб`єкта. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Оскільки відповідачем за результатами розгляду поданих ОСОБА_1 документів прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, тому безпідставно стверджувати про неможливість зобов`язання кадастрового реєстратора вчинити конкретну дію.

Більше того, абзацом 8 частини 6 статті 24 Закону №3613-VI передбачено, що державний кадастровий реєстратор зазначає вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації земельної ділянки.

А тому, відмовляючи у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, державний кадастровий реєстратор в силу вимог абзацу 8 частини 6 статті 24 Закону №3613-VI повинен був навести вичерпний перелік таких підстав.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності оскаржуваного рішення, та докази, надані представником позивача, суд доходить висновку, що позовну заяву належить задовольнити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 908 гривень, що підтверджується дублікатом квитанції від 10 листопада 2021 року.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку задовольнити позовні вимоги, тому на користь позивача слід стягнути сплачений ним при поданні позовної заяви до суду судовий збір в розмірі 908 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, адже відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №554-к від 17 листопада 2021 року державний кадастровий реєстратор Вовчок Л.І. перебуває у штаті цього територіального органу Держгеокадастру.

З приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то слід врахувати наступне.

Про витрати на професійну правничу допомогу йдеться у статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 1 цієї статті визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 згаданої статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 та 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Так, на підтвердження факту понесених витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надав суду договір про надання правової допомоги №10/21-з/1 від 27 жовтня 2021 року, детальний розрахунок суми втрат на професійну правничу допомогу від 20 грудня 2021 року, а також квитанцію №10/21-з/1/1 від 27 жовтня 2021 року, що підтверджує оплату позивачем наданих послуг в сумі 10000 тисяч гривень.

Пунктом 1.1 договору про надання правової допомоги від 27 жовтня 2021 року передбачено, що клієнт доручає, а адвокат приймає на себе виконання обов`язків з надання правової допомоги в частині консультування, підготовки необхідних документів та представництва інтересів клієнта щодо питань, пов`язаних із отриманням у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства.

У пункті 3.2 згадуваного договору зазначено, що гонорар адвоката за надання правової допомоги, передбаченої цим договором, складає 10000 гривень.

Оплата гонорару адвокату в сумі 10000 гривень здійснена позивачем 27 жовтня 2021 року, про що свідчить квитанція про оплату правової допомоги.

Разом із тим, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При цьому, суд враховує й правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17, згідно із якою суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Крім того, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц йдеться про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, з детального розрахунку сум судових витрат на професійну правничу допомогу, які понесено позивачем у зв`язку з розглядом справи №120/15394/21-а, слідує, що адвокат надавав клієнту такі послуги: консультування; узгодження правової позиції по справі; вивчення нормативної бази; підготовка позовної заяви; підготовка пояснень по справі; підготовка інших процесуальних документів. Загальний розмір наданих послуг становить 10000 гривень.

Водночас, на переконання суду, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 10000 гривень є досить завищеними.

Так, надані адвокатом послуги, що пов`язані з консультуванням клієнта, узгодженням правової позиції по справі та вивченням нормативної бази охоплюються єдиною метою, якою є підготовка до складання позовної заяви, а тому обсяг виконаної роботи є неспівмірним із складністю такої роботи.

Отже, більшість послуг, що надавалися на виконання умов згаданого договору, були пов`язані із підготовкою до складання позовної заяви, а тому деталізація (поділ на окремі частини) таких не свідчить про надання послуг у більшому обсязі.

Крім того, адміністративна справа №120/15394/21-а розглядалася у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що свідчить про те, що така справа належить до справ незначної складності, що також вказує на необґрунтовано завищену вартість наданих послуг.

Наведене свідчить про недостатню обґрунтованість розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень, а тому слід дійти висновку, що такий розмір є досить завищеним.

Відтак, з огляду на встановлені обставини, на переконання суду, розмір понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу підтверджено у розмірі 3000 гривень, що відповідає вимогам співмірності, розумності та справедливості.

Таким чином, на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, адже посада державного кадастрового реєстратора, яку обіймає ОСОБА_2 , перебуває у штаті цього органу Держгеокадастру.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 134, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного кадастрового реєстратора Вовчок Людмили Іванівни №РВ-021 від 12 жовтня 2021 року про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.

Зобов`язати державного кадастрового реєстратора Вовчок Людмилу Іванівну здійснити державну реєстрацію земельної ділянки на підставі поданої ОСОБА_1 заяви про державну реєстрацію земельної ділянки від 30 вересня 2021 року та поданого в електронній формі проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності, яка розташована на території Немирівської міської ради (Ковалівської сільської ради) Вінницького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: державний кадастровий реєстратор відділу у Немирівському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Вовчок Людмила Іванівна (адреса місця роботи: 22800, Вінницька обл., м. Немирів, вул. Горького, буд. 88)

Рішення суду в повному обсязі складено 24.05.2022

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович