Справа № 380/750/22
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№ 380/750/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та рішення, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивачка) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (Відповідач), в якому просить:

- визнати дії та рішення Відповідача, повідомлені рішенням про відмову у призначенні пенсії № 2 від 19 листопада 2021 року в листі 1300-5303-8/111509 від 07 грудня 2021 року, стосовно відмови у призначенні пенсії Позивачці та бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії Позивачки протиправними, скасувати їх та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 28 серпня 2020 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок, з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- стягнути з Відповідача коштів в сумі 100000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких Відповідач відмовив у призначенні пенсії Позивачці.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 28 серпня 2020 року її представник, який діє на підставі виданої йому довіреності, звернувся безпосередньо до відповідача із особистою заявою позивачки, засвідченою нотаріально в Державі Ізраїль та легалізованою печаткою апостиль відповідно до Гаазької Конвенції, про призначення пенсії. Рішенням № 2 від 19 листопада 2021 року Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області відмовило позивачці у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з таких підстав: відсутність міжнародної пенсійної угоди між Україною та Державою Ізраїль; відсутність у позивачки реєстрації на території України за місцезнаходженням пенсійного органу; позивачка відповідно до вимог пункту 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі Порядок № 22-1) зобов`язана надати відповідачу саме паспорт громадянина України, а також посвідчення особи, видане компетентними органами Держави Ізраїль.

Зазначене рішення відповідача позивачка вважає протиправним та таким, що порушує її права на пенсійне забезпечення, з огляду на наступне:

- досягнувши віку 68 років та, маючи страховий стаж 27 років, позивачка відповідає усім необхідним умовам для призначення пенсії за віком, які встановлені частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- твердження відповідача про відсутність міжнародної пенсійної угоди між Україною та Державою Ізраїль є незаконним, оскільки відповідно до пункту 3.3 рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 встановлення залежності права на пенсійне забезпечення від факту укладення або не укладення Україною міжнародного договору з іншою державою, яку громадянин України обрав місцем свого постійного проживання, суперечить конституційним гарантіям стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, на соціальний захист у старості. Також відмова у призначенні пенсії з цієї підстави порушує принцип юридичної визначеності;

- твердження відповідача про відсутність у позивачки реєстрації на території України за місцезнаходженням пенсійного органу є незаконним, оскільки, виходячи з правової, соціальної природи пенсії, право громадянина на одержання призначеної пенсії не може бути пов`язано з такою умовою як постійне проживання в Україні, а держава відповідно до конституційних принципів повинна гарантувати це право, незалежно від того, де проживає особа, яка котрій призначена пенсія в Україні або за її межами;

- твердження відповідача про те, що позивачка відповідно до вимог пункту 2.9 Порядку № 22-1 зобов`язана надати відповідачу саме паспорт громадянина України, а також посвідчення особи, видане компетентними органами Держави Ізраїль, є неправомірним, оскільки при зверненні до пенсійного органу з особистою заявою про призначення пенсії позивачка надала нотаріально засвідчену копію посвідчення особи позивачки, яке видане компетентним органом Держави Ізраїль, з нотаріальним перекладом цього посвідчення на українську мову. Посвідчення легалізоване для України печаткою апостиль у встановленому порядку. Крім того, надано картку платника податків. Тобто, відповідачу надані документи, які дають змогу встановити особу пенсіонера, місце проживання та вік, як того вимагають норми Порядку № 22-1. У позивачки немає внутрішнього паспорта громадянина України. Замість паспорта громадянина України позивачка отримала паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий 19 серпня 1998 року, строк дії якого продовжено до 19 серпня 2018 року. Закінчення терміну дії паспорта для виїзду закордон не свідчить про припинення взаємних прав та обов`язків між позивачкою та державою, а тільки вказує на те, що цей документ не може бути використаний за призначенням, а саме посвідчувати особу громадянина України під час перетинання нею державного кордону та перебування закордоном. Отже, позивачка є громадянкою України, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем. У спірному випадку має місце дискримінація позивачки за ознакою місця проживання.

Позивачка вважає, що виплата їй пенсії повинна бути здійснена відповідачем разом із виплатою компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та з урахуванням сум індексації відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Також позивачка зазначає, що відповідач спричинив їй моральну шкоду у вигляді страждань та принижень, яких вона зазнала внаслідок протиправних дій останнього, яку оцінює в розмірі 100000,00 грн.

У зв`язку з вищенаведеним адміністративний позов просить задоволити у повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач проти позову заперечує з таких підстав:

- відповідно до пункту 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт. Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання. Позивачка до позовної заяви додала копію паспорта для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , термін дії якого закінчився 19 серпня 2018 року;

- позивачка не подала жодних оригіналів документів до заяви про призначення пенсії, а також не додала документів, що підтверджують місце проживання (реєстрації). Хоча Порядком № 22-1 чітко визначено, що заява про призначення пенсії подається за місцем проживання (реєстрації). Однак позивачка в Україні не проживає та не зареєстрована;

- пунктом 4.2 Порядку № 22-1 передбачено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). З огляду на наведене позивачці необхідно надати оригінали документів для того, щоб працівник пенсійного органу міг перевірити та у разі виявлення розбіжностей, зафіксувати їх;

- відсутні будь-які відомості про те, що позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є живою;

- Угода між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення, яка була підписана 28 вересня 2012 року, не набрала чинності, оскільки не пройшов процес її ратифікації.

Відповідач, обґрунтовуючи свою правову позицію, просить врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 грудня 2021 року у справі № 540/2209/19.

Щодо вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди відповідач зазначає, що позивачкою не наведено жодного факту заподіяння їй моральних страждань, не доведено причинного зв`язку між діями Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області та спричиненням фізичних та моральних страждань, не надано жодних доказів, у чому саме полягає завдана моральна шкода, тому підстави для її відшкодування відсутні.

Щодо вимоги позивачки про виплату компенсації втрати частини доходів відповідач зазначає, що така вимога є передчасною, оскільки пенсія позиваці наразі не нарахована, базою ж для нарахування компенсації є нарахована сума пенсії.

У зв`язку з викладеним у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

На спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, позивачка подала відповідь на відзив.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 17 січня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

06 березня 2020 року ОСОБА_1 сформувала заяву до Уповноваженого органу Пенсійного фонду України про призначення пенсії. Вказала місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , документ, що посвідчує особу: посвідчення особи № НОМЕР_2 , виданий органом відділенням МВС в м. Ашкелон 04 серпня 2005 року.

Представник ОСОБА_1 07липня 2020 року подав лист до Пенсійного фонду України щодо передачі заяви про призначення пенсії уповноваженому управлінню для розгляду по суті.

Відповідно до листа від 28 серпня 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило представника позивачки ОСОБА_2 , зокрема, про те, що пенсії усім пенсіонерам незалежно від виду пенсії призначаються та виплачуються за місцем проживання (реєстрації). При цьому згідно Порядку № 22-1 документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. Іншого чинним законодавством на сьогодні не передбачено. У поданих представником документах відсутні відомості про проживання (реєстрацію) заявниці на території України. Таким чином, на сьогодні відсутні будь-які правові підстави для призначення пенсії за віком ОСОБА_1 , так як у неї відсутнє постійне місце проживання (реєстрації) на території України. Разом з тим чинне законодавство не передбачає права особи на призначення пенсії за місцем колишнього проживання.

Представник ОСОБА_1 28 серпня 2020 року подав до Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області лист, тема: «Про призначення пенсії ОСОБА_3 » до якого долучено додаткові документи та просить прийняти цю заяву та документи для призначення пенсії.

Окрім того, 21 вересня 2020 року, 28 вересня 2020 року представник ОСОБА_1 подав до органу Пенсійного фонду додаткові документи для призначення пенсії.

Згідно з листом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 22 жовтня 2020 року повідомлено представника позивача ОСОБА_2 , зокрема, про те, що Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок № 22-1). Відповідно до пункту 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління за місцем проживання (реєстрації). Заяву можна подати в будь-який час після виникнення права на пенсію, але не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за призначенням пенсії вважається день, коли в органі Пенсійного фонду прийнято відповідну заяву. До заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, перелічені у пункті 2.1 Порядку № 22-1. Згідно з пунктом 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне місце проживання (пункт 2.22 Порядку № 22-1). Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії при зверненні особи з відповідною заявою (форма заяви передбачена додатком 2 Порядку № 22-1). 28 серпня 2020 року уповноважений представник заявниці Алексєєв Максим Сергійович подав заяву ОСОБА_1 та документи для призначення пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Відповідна заява за формою згідно з додатком 2 до Порядку № 22-1 про призначення пенсії ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області не надходила.

Наведені вище обставини встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 380/6715/21, які набрали законної сили.

Уважаючи бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії позивачці, а також рішення про відмову у призначенні пенсії позивачці, викладене в листі відповідача від 22 жовтня 2020 року протиправними, позивачка звернулась із позовом до суду через свого представника (справа № 380/6715/21).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року у справі № 380/6715/21 в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року у справі № 380/6715/21 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задовольнити частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти рішення за результатами її розгляду із врахуванням висновків апеляційного суду.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 380/6715/21 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняло рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 2 від 19 листопада 2021 року.

В цьому рішенні зазначено про відсутність будь-яких правових підстав для призначення пенсії позивачці, оскільки при зверненні за призначенням пенсії необхідно пред`явити паспорт, який має бути чинним (дійсним) на дату його подання. Заявницею долучено копію паспорта для виїзду за кордон, термін дії якого закінчився 19 серпня 2018 року. У доданих до заяви документах та у заяві відсутні відомості про проживання (реєстрацію) заявниці на території України, позаяк зазначено місце реєстрації АДРЕСА_1 . Угода між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення, яка була підписана 28 вересня 2012 року, не набрала чинності, оскільки не пройшов процес її ратифікації.

Уважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивачка звернулася з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 2 від 19 листопада 2021 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно із пунктом 1 частини 1 та частини 4 статті 8 Закону України 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право на призначення (перерахунок, поновлення) пенсії мають громадяни України незалежно від місця проживання та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Відповідно до абзацу 1 частини 5 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Суд встановив, що на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 380/6715/21 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняло рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 2 від 19 листопада 2021 року.

В цьому рішенні зазначено про відсутність будь-яких правових підстав для призначення пенсії позивачці, оскільки при зверненні за призначенням пенсії необхідно пред`явити паспорт, який має бути чинним (дійсним) на дату його подання. Заявницею долучено копію паспорта для виїзду за кордон, термін дії якого закінчився 19 серпня 2018 року. У доданих до заяви документах та у заяві відсутні відомості про проживання (реєстрацію) заявниці на території України, позаяк зазначено місце реєстрації АДРЕСА_1 . Угода між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення, яка була підписана 28 вересня 2012 року, не набрала чинності, оскільки не пройшов процес її ратифікації.

Оцінюючи наведені підстави для відмови у призначенні позивачці пенсії, викладені в оскаржуваному рішенні, суд зазначає таке.

Щодо такої підстави для відмови як неподання позивачкою паспорта (або іншого документа, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік) (пункт 2.9 Порядку № 22-1) суд враховує наступне.

Перелік документів для призначення, перерахунку пенсії визначений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року.

Згідно з абзацом 1 пункту 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до абзацу 1 пункту 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання (абзац 6 пункту 2.9 Порядку № 22-1).

Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 визначено перелік документів, що додаються до заяви про призначення пенсії за віком.

Згідно з пунктом 2.22 Порядку № 22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Пунктами 1, 2 частини 1 статі 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» встановлено, що документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на:

1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України;

2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

З системного аналізу вказаних норм видно, що при зверненні до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою при призначення пенсії за віком особа, передусім, повинна підтвердити громадянство України, а також подати документи, перелік яких визначено Порядком № 22-1, зокрема, надати документ, що посвідчує особу, виключний перелік яких визначено пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Як слідує з матеріалів справи до заяви про призначення пенсії представник ОСОБА_1 надав такі документи: особисту заяву про призначення пенсії; довіреність на представників; посвідчення особи № НОМЕР_2 , видане відділенням МВС в м. Ашкелон; картку платника податків; трудову книжку; довідку про заробітну плату № 80/02-23/20/223 від 23 липня 2020 року, видану ДП «Український державний центр радіочастот; довідку про заробітну плату № 80/13-23/1/224 від 23 липня 2020 року, видану ДП «Український державний центр радіочастот; лист Головного управління ДМС України у Львівській області № 4601.3.7-7582/46.1-20 від 21 липня 2020 року; лист Пенсійного фонду України № 21441-21375/К-03/8-2800/20 від 07 серпня 2020 року; особисту заяву ОСОБА_1 про нарахування пенсії на банківський рахунок.

Суд зазначає, що згідно із частинами 1-3 статті 22 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Кожен громадянин України не може мати більше двох паспортів громадянина України для виїзду за кордон.

Кожен громадянин України має право на отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років.

Абзацом першим пункту 1 Перехідних положень Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» визначено, що документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні.

Згідно з підпунктом 2 пункту 89 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152 (далі Порядок № 152), паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі: закінчення строку його дії або прийняття рішення про його обмін до закінчення строку його дії.

З вищевикладеного слідує, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є належним документом, що засвідчує особу, виключно протягом дії такого паспорта та втрачає чинність після закінчення строку його дії.

У матеріалах справи наявна копія паспорта для виїзду за кордон ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , виданого 19 серпня 1998 року, строк дії якого продовжено до 19 серпня 2018 року.

Докази продовження строку дії паспорта для виїзду за кордон ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 з 19 серпня 2018 року матеріали справи не містять.

Отже, в силу вимог пункту 89 Порядку № 152 зазначений документ є недійсним з 19 серпня 2018 року, а тому не може вважатися доказом підтвердження громадянства України.

За таких обставин паспорт для виїзду за кордон ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 не є належним та допустимим доказом у межах спірних правовідносин.

При цьому ні до суду, ні до територіального управління Пенсійного фонду України позивачкою (її представниками) не було надано документу відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України», який би підтверджував, що позивачка на момент звернення до відповідача мала громадянство України.

Крім того, суд не бере до уваги як доказ на підтвердження належності позивачки до громадянства України лист Головного управління ДМС України у Львівській області № 4601.3.7-9919/4601.3.7.6-20 від 17 вересня 2020 року, оскільки він наданий про те, що у Головному управлінні ДМС України у Львівській області відсутні відомості щодо припинення громадянства України ОСОБА_1 , а не про належність позивачки до громадянства України.

Водночас в контексті спірних правовідносин суд вважає необґрунтованими посилання позивачки на те, що її громадянство України не припинено, оскільки ця обставина не позбавляє її обов`язку надання разом із відповідною заявою копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон чи копію паспорта громадянина України для підтвердження наявності в неї права на отримання пенсії в Україні відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щодо покликань позивачки на подане нею разом із заявою про призначення пенсії посвідчення особи № НОМЕР_2 , видане відділенням МВС в м. Ашкелон, суд відзначає таке.

Верховний Суд у постановах від 29 липня 2020 року у справі № 489/89/17 та від 08 серпня 2019 року у справі № 425/2881/16-а підкреслив, що особа, яка проживає за кордоном, має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватися у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, у Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і затвердженому на виконання його положень Порядку № 22-1.

У свою чергу у розумінні згаданих приписів Порядку № 22-1 надання особою разом із заявою про поновлення виплати пенсії посвідчення особи № НОМЕР_2 , виданого відділенням МВС Держави Ізраїль, не може вважатися наданням належного документу, що посвідчує особу, у розумінні законодавства України.

Суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 540/4060/20, згідно з якими при розгляді цієї категорії справ судам необхідно перевіряти, чи поданий документ відповідає документам, які в розумінні частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» посвідчують особу, а також, чи потребує посвідчення особи, видане в Державі Ізраїль, легалізації у порядку, визначеному Інструкцією про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року № 113 (далі - Інструкція № 113).

З цього приводу суд зазначає, що посвідчення особи, видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль посвідчує особу виключно на території Держави Ізраїль та не є посвідченням особи у розумінні пункту 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». А положення Інструкції № 113 не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, позаяк відповідно до пункту 1.4 зазначеної Інструкції, легалізації не підлягають оригінали, копії та фотокопії паспортів, військових квитків, трудових книжок, документів, що мають характер листування, дозволів на носіння зброї, свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (технічних паспортів), посвідчення водія, посвідчення особи, нормативно-правові акти та роз`яснення щодо їх застосування.

Отже, громадянин України, який виїхав за кордон на постійне місце проживання, має право на призначення пенсії за віком, проте за умови звернення до управління ПФУ з відповідною заявою з дотриманням положень Порядку 22-1, яким врегульовано питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій.

Тобто, реалізація права особи на призначення пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з отриманням такої пенсійної виплати, серед яких подання заяви про призначення пенсії з дотриманням положень Порядку 22-1 із відповідним переліком документів.

З урахуванням встановлених фактичних обставин справи суд доходить висновку, що позивачкою не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки вона не зверталася до відповідача із усіма необхідними документами для призначення пенсії разом із заявами, а саме не було надано документу, що підтверджує місце проживання (реєстрацію) позивачки, відтак відповідач не мав достатніх законних підстав для прийняття рішення про призначення пенсії позивачці.

Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 19 квітня 2018 року у справі № 601/198/16, від 06 лютого 2018 року у справі № 723/2676/14-а, від 21 грудня 2019 року у справі № 663/574/17.

Також суд зазначає, що згідно з пунктом 1.7 Порядку № 22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Відповідно до пункту 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що відповідач діяв на підставах та у спосіб, що встановлені чинним законодавством, приймаючи оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії позивачці з розглядуваної вище підстави.

При цьому суд зазначає, що позивачка не позбавлена права повторно звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії з наданням відповідних підтверджуючих документів.

Щодо таких підстав для відмови у призначенні пенсії позивачці як відсутність у доданих до заяви документах відомостей про її проживання (реєстрації) на території України, а також не набрання чинності Угодою між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення, яка була підписана 28 вересня 2012 року суд зазначає наступне.

Суд повторює, що відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Зазначені положення частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідають принципу верховенства права, яким відповідно до статті 6 КАС України керується суд при вирішенні справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не було укладено.

Рішенням Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Суду достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й у рішенні у справі Пічкур проти України, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, відмова відповідача у призначенні позивачці пенсії з підстав її постійного проживання за межами України та у зв`язку з не набранням чинності Угодою між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення є безпідставною та неправомірною.

Підсумовуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що позивачкою не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, у зв`язку з чим відповідач не мав достатніх законних підстав для прийняття рішення про призначення пенсії позивачці суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання дій та рішення Відповідача, повідомлених рішенням про відмову у призначенні пенсії № 2 від 19 листопада 2021 року в листі 1300-5303-8/111509 від 07 грудня 2021 року стосовно відмови у призначенні пенсії Позивачці та бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії позивачці протиправними та скасування їх.

З огляду на це не підлягає задоволенню й похідна позовна вимога про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 28 серпня 2020 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок, з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щодо позовної вимоги про стягнення з Відповідача коштів в сумі 100000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких Відповідач відмовив у призначенні пенсії Позивачці суд зазначає таке.

Положеннями статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 статті 23 Цивільного кодексу України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 Цивільного кодексу України).

Так, згідно із правовою позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Оскільки судом під час розгляду справи не встановлено протиправності дії, рішення та бездіяльності відповідача, то суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів суду, з посиланням на положення діючого законодавства та доводи, викладені у відзиві, безпідставність заявлених позовних вимог.

Таким чином, з огляду на викладене суд уважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню з урахуванням наведених висновків суду щодо їх безпідставності.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016) про визнання протиправними дій та рішення, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 24 травня 2022 року.

Суддя Клименко О.М.