Справа № 640/492/21
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2022-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 травня 2022 року

м. Київ

справа № 640/492/21

адміністративне провадження № К/990/11310/22

Суддя Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді Мацедонська В. Е.,

перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2021 року

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року у справі №640/492/21 за позовом ОСОБА_1 до Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 21 грудня 2020 року "Про неуспішне проходження прокурором атестації", згідно з яким перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури №8 міста Києва ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію;

- зобов`язати Дванадцяту кадрову комісію обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), або її правонаступника, або, у разі ліквідації та відсутності правонаступника, Офіс Генерального прокурора, як суб`єкта створення 12 Кадрової комісії, прийняти рішення про успішне проходження атестації ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Київської міської прокуратури №363к від 04 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури №8 міста Києва та органів прокуратури у зв`язку з неуспішним проходженням атестації на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 12 березня 2021 року;

- поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді першого заступника керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва чи іншій рівнозначній посаді в структурі Київської міської прокуратури з 12 березня 2021 року;

- стягнути з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 12 березня 2021 року і до моменту фактичного поновлення на роботі.

02 вересня 2021 року рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 21 грудня 2020 року №15 "Про неуспішне проходження прокурором атестації".

Визнано протиправним та скасовано наказ Київської міської прокуратури № 363к від 04 березня 2021 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури №8 міста Києва.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Київської міської прокуратури (03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9, ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 213 700 (двісті тринадцять тисяч сімсот) грн 36 коп.

Допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури №8 міста Києва.

Допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Київської міської прокуратури (03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9, ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що становить 35 314 (тридцять п`ять тисяч триста чотирнадцять) грн 89 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На зазначені рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції Офісом Генерального прокурора подано касаційну скаргу до Верхового Суду.

Ухвалами Верховного Суду від 20 січня 2022 року та від 23 лютого 2022 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора повернуто скаржнику.

11 травня 2022 року скаржником повторно подано касаційну скаргу.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Сумською обласною прокуратурою подано касаційну скаргу до Верховного Суду.

За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддею-доповідачем встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до частини 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

У касаційній скарзі скаржник вказує про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо дискреції кадрових комісій на прийняття рішення за результатами проходження прокурорами атестації.

Так скаржник зазначає, що на момент подання касаційної скарги у справі Верховним Судом не викладено позицію стосовно дискреційних повноважень кадрової комісії на прийняття рішень стосовно прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію згідно з нормами Закону № 113-ІХ, а саме, щодо застосування п. п. 9, 12, 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ та положень Порядку № 221 (п. 8 розділу І, п.п. 15, 16 розділу IV Порядку № 221), а також положень п. 12 Порядку № 233.

Скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції неправильно застосовано п. 17 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 113-ІХ, п. 12 Порядку № 233 щодо повноважень кадрової комісії під час співбесіди.

Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Водночас наведені у касаційній скарзі норми є загальними, а касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо їхнього неправильного застосування судами попередніх інстанцій.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивача звільнено у зв`язку з непроходженням атестації на етапі співбесіди (неналежне виконання обов`язків, сумніви щодо відповідності витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, задекларованим доходам; дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики).

Верховним Судом уже неодноразово висловлювалась правова позиція (зокрема, у постановах від 27 квітня 2021 року в справі №640/419/20, від 05 листопада 2021 року у справі №640/537/20) щодо того, що аналізувати, оцінювати, сумніватися й, у підсумку співбесіди, вирішувати, чи відповідає прокурор критеріям професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора безперечно є повноваженням кадрової комісії як колегіального органу, утвореного з цією метою, але дискреція кадрової комісії на цьому етапі повинна мати свої розумні межі і піддаватися судовому контролю. Цей контроль націлений передусім на те, щоб рішення про неуспішне проходження прокурором атестації (за наслідками співбесіди) відповідало критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення комісії про неуспішне проходження позивачем атестації не відповідає принципу «обґрунтованості», адже прийнято без врахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Водночас Суд критично оцінює вказані доводи скаржника, що відповідні правові висновки, які викладені Верховним Судом, у постанові від 27 квітня 2021 року в справі №640/419/20 та від 04 листопада 2021 року у справі № 640/537/20 приймались за інших обставин, ніж у вказаній справі, оскільки, у даному випадку підлягає застосуванню правова позиція Верховного Суду, викладена у справах №№640/419/20, 640/537/20.

Таким чином, підстави визначені пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України для відкриття касаційного провадження у справі відсутні.

У касаційній скарзі скаржник посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду з приводу меж судового розсуду при наданні юридичної оцінки діям та рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів під час вирішення цим органом питання відповідності судді (кандидата на посаду судді) визначеним у законі критеріям під час кваліфікаційного оцінювання (зокрема, постанови від 27.03.2018 у справі № П/800/409/17, від 25.04.2018 у справі № 800/328/17, від 12.06.2018 у справі № 800/248/17, від 26.06.2018 у справі № 800/264/17, від 18.09.2018 у справі № 800/354/17), а також на постанови Верховного Суду від 21 вересня 2021 року в справах №160/6204/20, №200/5038/20-а, від 29 вересня 2021 року в справах №160/6596/20, від 24 вересня 2021 року в справах №140/3790/19, №280/4314/20, №440/2682/20.

Також скаржник зазначає, що повноваження кадрових комісій є дискреційними, та про відсутність у судів повноважень на перевірку оцінки якостей, здібностей та характеристик прокурорів під час атестації, проведеної кадровою комісією (постанова від 01.08.2020 у справі № 826/26007/15).

У касаційній скарзі містяться посилання на постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 року у справі № 9901/66/19, від 27.05.2020 року у справі № 9901/88/19, від 13.05.2020 року у справі 9901/212/19.

При цьому, суд зазначає, що в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, необхідно указати конкретну норму права (пункт, частина, стаття), яка застосована судом без урахування висновку Верховного Суду.

Разом з тим, скаржником не зазначено норму права, яку застосовано судами без урахування висновку Верховного Суду, а також не доведено подібності правовідносин у цій справі та у наведених справах.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктами 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також підставою перегляду оскаржуваних судових рішень скаржник зазначив необхідність відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 13.05.2021 у справі № 120/3458/20-а, від 07.10.2021 у справі № 640/449/20, від 27.10.2021 у справі № 340/3563/20, від 02.11.2021 у справі №120/3794/20-а та від 09.11.2021 у справі № 640/476/20.

Суд наголошує, що приписи пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України передбачають можливість оскарження судових рішень в касаційному порядку у разі, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Проте зміст та мотиви оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції свідчать про те, що, переглядаючи рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, суд апеляційної інстанції не застосовував висновки Верховного Суду, викладені у вищевказаних постановах, від яких просить відступити скаржник, тому підстави для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України також відсутні.

Крім того, необхідність відступу від висновку, викладеного в раніше ухвалених постановах Верховного Суду має виникати з певних визначених об`єктивних причин і такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані скаржником при посиланні на пункт 2 частини 4 статті 328 КАС України.

Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.

А тому, Суд вважає необгрунтованим посилання скаржника на пункт 2 частини 4 статті 328 КАС України як підставу касаційного оскарження.

Доводи скаржника зводяться до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій, що виключає можливість їх перегляду з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

В контексті наведеного слід зауважити, що з урахуванням внесених до КАС України змін, які набрали чинності 08.02.2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обгрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

Також скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Враховуючи, що касаційна скарга підлягає поверненню на підставі пункту 4 частини 5 статті 332 КАС України, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження суд не вирішує.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року у справі №640/492/21 за позовом ОСОБА_1 до Дванадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду В. Е. Мацедонська