Справа № 340/7761/21
Суддя: Г.М. Момонт
Дата ухвалення: 2022-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року м. Кропивницький Справа №340/7761/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Момонт Г.М., розглянув у порядку письмового провадження у м. Кропивницькому адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача-1: Державної фіскальної служби України,

відповідача-2: Головного управління ДФС у Кіровоградській області

про визнання протиправною бездіяльності, дій, визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Кіровоградській області про:

- визнання протиправною бездіяльності Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з січня 2021 року по 27.09.2021 року, та стягнути на користь ОСОБА_1 заборгованості;

- визнання протиправними дій Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної і додаткової відпустки при звільненні у меншому обсязі та стягнути на користь ОСОБА_1 недоплаченої суми компенсації;

- визнання протиправними та скасування наказу ДФС України від 23.09.2021 р. №1337-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказу Головного управління ДФС у Кіровоградській області від 27.09.2021 р. №95-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 23.09.2021 року №1337-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Кіровоградській області з 28.09.2021 року;

- стягнення з Головного управління ДФС у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з 28.09.2021 р. по день винесення рішення у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з січня 2021 року по день звільнення йому не виплачувалася заробітна плата, грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки виплачена не в повному обсязі. Позивач вказує, що відбулася саме реорганізація ГУ ДФС у Кіровоградській області, а не його ліквідація, а тому застосуванню підлягали приписи ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» щодо необхідності пропонування державному службовцю іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей та переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством про працю. Позивач зауважує, що з моменту попередження його про звільнення до моменту видання оскаржуваних наказів жодної іншої рівнозначної або нижчої посади державної служби йому не було запропоновано. При цьому більшість державних службовців ГУ ДФС України в Кіровоградській області було переведено для подальшого проходження державної служби до ГУ ДПС у Кіровоградській області. Позивач наголошує на тому, що відповідачами не проведено жодного порівняльного аналізу кваліфікації та продуктивності праці при визначенні кола співробітників, які підлягають переведенню до ГУ ДПС у Кіровоградській області. Також позивач зазначає, що при звільненні не було враховано наявність у нього переважного права на залишення на роботі, оскільки він нагороджувався Відзнакою Президента України «За участь в антитерористичній операції», має статус учасника бойових дій.

Відповідачем-1 як суб`єктом владних повноважень відзив на позов не подано без поважних причин, що відповідно до ч.4 ст.159 КАС України кваліфікується судом як визнання позову.

Представником відповідача-2 подано відзив на позовну заяву відповідно до якого вважає позовну заяву необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню (а.с.59-62). Представник відповідача-2 зазначає, що 30.07.2021 р. ОСОБА_1 ознайомлено з попередженням про наступне звільнення з посади першого заступника начальника ГУ ДФС у Кіровоградській області відповідно до п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України з повним скороченням посад та чисельності. Наказом ДФС України від 23.09.2021 р. №1337-о «Про звільнення ОСОБА_1 » (оголошеним наказом ГУ ДФС у Кіровоградській області від 27.09.2021 р. №95-о) припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку з припиненням ДФС України з повним скороченням посад та чисельності за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». При звільненні ОСОБА_1 нараховано 24 317,90 грн компенсації за невикористані 115 днів відпусток та 36 320.00 грн виплати за скороченням штатів. На день звільнення ОСОБА_1 мав право на компенсацію за 8 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 16.02.2018 по 15.02.2019, 15 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 16.02.2019 по 15.02.2020, 30 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 16.02.2020 по 15.02.2021, 18 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 16.02.2021 по 27.09.2021, 15 календарних днів додаткової відпустки держслужбовця за період роботи з 31.10.2018 по 30.10.2019, 15 календарних днів додаткової відпустки держслужбовця за період роботи з 31.10.2019 р. по 30.10.2020, 14 календарних днів додаткової відпустки держслужбовця за період роботи з 31.10.2020 по 27.09.2021. Представник відповідача-2 стверджує, що розрахунок компенсації за невикористані 115 днів відпусток здійснювався автоматично комп`ютерною програмою з ведення бухгалтерського обліку на підставі положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100. На думку представника відповідача-2, розрахунок розміру грошової компенсації за невикористані дні відпустки здійснений позивачем виходячи з розміру вихідної допомоги при звільненні є некоректним та таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства. Представник відповідача-2 вказує, що протягом 2021 року заробітна плата ОСОБА_1 нараховувалась і виплачувалась на підставі табелів обліку використання робочого часу. Відповідно до зазначених документів ОСОБА_1 у 2021 році фактично відпрацьовано 0 днів, тому заробітна плата йому не виплачувалася.

Представником позивача подано відповідь на відзив у якій зазначено, що зміст відзиву в основному стосується позовної вимоги про стягнення недоплаченої грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки. Як вбачається з відзиву, ГУ ДФС визнає та не заперечує факт ненарахування та невиплати позивачеві заробітної плати з січня по вересень 2021 року. Представником позивача вказано, що розрахунковим періодом відповідач визначив вересень 2020 серпень 2021 року, кількість календарних днів у розрахунковому періоді вказав 354. Представник позивача зауважує, що оскільки у розрахунковому періоді (з січня по вересень 2021 року) позивачу неправомірно не нараховувалася та не виплачувалася заробітна плата з вини роботодавця, вказані місяці повинні бути виключені з розрахункового періоду. Поза увагою відповідача залишилося також те, що у березні 2021 року, який входить до розрахункового періоду, ОСОБА_1 було нараховано 26 777,01 грн допомоги по тимчасовій непрацездатності, які не були враховані відповідачем при здійсненні розрахунку середньоденного заробітку. Також у порушення п.7 Поряду №100 відповідач не виключив із розрахунку святкові та неробочі дні, встановлені законодавством, що значним чином вплинуло на розмір середньоденного заробітку позивача у бік зменшення. Представник позивача зауважує, що по 15.01.2021 р. позивач перебував на лікарняному. Позивач категорично заперечує відсутність з 16 січня по 28 вересня 2021 року на робочому місці. З незрозумілих причин відповідачем при здійсненні обліку робочого часу ОСОБА_1 протягом майже дев`яти місяців проставлялись відмітки про неявки за нез`ясованих причин. Представник позивача наголошує на тому, що при невиході працівника на роботу та до прийняття будь-якого рішення роботодавцем стосовно такого працівника, спочатку потрібно зафіксувати належним чином факт відсутності працівника. На думку представника позивача, якщо відповідач вважав, що позивач був відсутній на робочому місці протягом тривалого часу за нез`ясованих причин, він мав би вжити заходів для встановлення причин такої відсутності, призначити відповідне дисциплінарне провадження та прийняти рішення за його результатами. Листом від 10.11.2021 р. №126/Адв/11-97-09-05 ГУ ДФС повідомило, що відносно позивача дисциплінарних проваджень не призначалось, до дисциплінарної відповідальності він не притягувався. За таких обставин, не є обґрунтованим проставлення у табелях обліку робочого часу позивача відміток «НЗ» неявка за нез`ясованих причин за січень вересень 2021 року (а.с.142-144).

Ухвалою судді Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.10.2021 р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.43-44).

16.11.2021 р. розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою представника відповідача-1 щодо якого відсутні докази повідомлення про дату, час та місце розгляду справи (а.с.136).

02.12.2021 р. розгляд справи відкладено за заявою представника відповідача-2 (а.с.146, 149).

16.12.2021 р. розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою представника відповідача-1 щодо якого відсутні докази повідомлення про дату, час та місце розгляду справи (а.с.156).

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги. Належно повідомлені відповідачі не забезпечили участь у судовому засіданні повноважених представників.

Відповідно до ухвали занесеної до протоколу судового засідання від 24.01.2022 р. (а.с.170) подальший розгляд справи проведено у порядку письмового провадження.

Дослідивши подані позивачем та відповідачем-2 документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, адміністративний суд,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у період з 30.11.1996 р. по 19.03.2012 р. проходив службу в органах податкової міліції; у період з 02.04.2012 р. по 22.07.2015 р. займав посаду начальника Антрацитівської об`єднаної державної податкової інспекції Луганської області Державної податкової служби; у період з 22.07.2015 р. по 28.03.2016 р. займав посаду першого заступника начальника Головного управління ДФС у Кіровоградській області; з 29.03.2016 р. по 14.02.2018 р. проходив службу в органах податкової міліції Головного управління ДФС у Кіровоградській області; 15.03.2018 р. займав посаду заступника начальника начальника Краматорського управління Головного управління ДФС у Донецькій області (а.с.14-16).

Наказом Державної фіскальної служби України від 16.02.2018 р. №254-о «Про призначення ОСОБА_1 » призначено в порядку переведення ОСОБА_1 на посаду першого заступника начальника Головного управління ДФС у Кіровоградській області, звільнивши з посади заступника начальника начальника Краматорського управління Головного управління ДФС у Донецькій області (а.с.89, 101).

Спільним наказом Головного управління ДПС у Кіровоградській області та Головного управління ДФС у Кіровоградській області від 05.11.2020 р. №1475/60 «Про внесення змін до спільного наказу ГУ ДПС у Кіровоградській області та ГУ ДФС у Кіровоградській області від 16.06.2020 №527/18 «Про закріплення додаткових робочих місць», внесено зміни до спільного наказу ГУ ДПС у Кіровоградській області та ГУ ДФС у Кіровоградській області від 16.06.2020 №527/18 «Про закріплення додаткових робочих місць», а саме викладено у новій редакції пункт 1, з огляду на яку закріплено робочі місця працівників ГУ ДФС у Кіровоградській області, в приміщенні Кропивницької ДПІ Головного управління ДПС у Кіровоградській області, за юридичною адресою: м. Кропивницький, вул. Глінки, 2, зокрема першому заступнику начальника ГУ ДФС у Кіровоградській області Афоніну Д.В. (кабінет 903) (а.с.127).

Спільним наказом Головного управління ДПС у Кіровоградській області та Головного управління ДФС у Кіровоградській області від 12.07.2021 р. №470/30 «Про закріплення додаткових робочих місць» закріплено робочі місця працівників ГУ ДФС у Кіровоградській області, в приміщенні Кропивницької ДПІ Головного управління ДПС у Кіровоградській області, за юридичною адресою: м. Кропивницький, вул. Глінки, 2, зокрема першому заступнику начальника ГУ ДФС у Кіровоградській області Афоніну Дмитру (кабінет 1003) (а.с.113).

30.07.2021 р. ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення з посади заступника начальника Головного управління ДФС у Кіровоградській області відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України з повним скороченням посад та чисельності (а.с.11, 123).

Наказом Державної фіскальної служби України від 23.09.2021 р. №1337-о «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено 24 вересня 2021 року ОСОБА_1 , першого заступника начальника Головного управління ДФС у Кіровоградській області, із займаної посади у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України з повним скороченням посад та чисельності, на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункт 11 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (а.с.12, 87).

Наказом Головного управління ДФС у Кіровоградській області від 27.09.2021 р. №95-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 23.09.2021 р. №1337-о «Про звільнення ОСОБА_1 » оголошено наказ Державної фіскальної служби України від 23.09.2021 р. №1337-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та визначено вважати останнім робочим днем ОСОБА_1 , першого заступника начальника Головного управління ДФС у Кіровоградській області, 27 вересня 2021 року; доручено члену комісії з реорганізації Головного управління ДФС у Кіровоградській області Авдєєвій Н.Ю. виплатити ОСОБА_1 відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» грошову компенсацію за невикористані 8,0 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 16.02.2018 по 15.02.2019, 15,0 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 16.02.2019 по 15.02.2020, 30,0 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 16.02.2020 по 15.02.2021, 18,0 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 16.02.2021 по 27.09.2021, 15,0 календарних днів додаткової відпустки держслужбовця за період роботи з 31.10.2018 по 30.10.2019, 15,0 календарних днів додаткової відпустки держслужбовця за період роботи з 31.10.2019 по 30.10.2020, 14,0 календарних днів додаткової відпустки держслужбовця за період роботи з 31.10.2020 по 27.09.2021 та вихідну допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (а.с.12, 88).

Відповідно до розрахункового листа за вересень 2021 року ОСОБА_1 нараховано компенсацію за 115 днів відпустки у сумі 24 317,90 грн (а.с.13).

Стосовно позовної вимоги щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з січня 2021 року по 27.09.2021 року, суд зазначає наступне.

У період з 01.01.2021 р. по 27.09.2021 р. заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася, що не заперечується сторонами.

Так, з огляду на табеля обліку використання робочого часу за січень вересень 2021 року стосовно ОСОБА_1 проставлена відмітка «нз» (а.с.63-71, 114-122).

Наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 р. №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» затверджено типову форму №П-5 «Табель обліку використання робочого часу», з огляду на яку буквений код «нз» є умовним позначенням неявки з нез`ясованих причин.

Суд враховує, що відмітка у табелі обліку використання робочого часу проставляється за умови, якщо на момент заповнення табеля немає документів, що підтверджують причину відсутності працівника. У подальшому, коли працівник надасть документи на підтвердження причин відсутності, до табеля вносяться відповідні зміни.

Проставлення у табелі обліку використання робочого часу відмітки «нз» має тимчасовий характер, зумовлений необхідністю своєчасного заповнення відповідного документу та неможливістю встановити причини неявки працівника у певний проміжок часу. Однак, такий проміжок часу не може мати тривалий характер, оскільки на роботодавця покладається обов`язок із встановлення причин відсутності працівника на робочому місці.

Разом з тим, суд бере до уваги, що табель обліку використання робочого часу складається уповноваженим працівником. При цьому, законодавчо не передбачено обов`язку роботодавця ознайомлювати працівника з відмітками у табелі.

Відсутність працівника на робочому місці має також фіксуватися відповідними актами, однак відповідачем таких актів суду не надано, що унеможливлює перевірку достовірності відомостей, відображених у табелях обліку використання робочого часу за січень вересень 2021 року.

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що ОСОБА_1 у період з січня по вересень 2021 року виконував свої посадові обов`язки та перебував на робочому місці закріпленому спільними наказами Головного управління ДПС у Кіровоградській області та Головного управління ДФС у Кіровоградській області від 05.11.2020 р. №1475/60 і від 12.07.2021 р. №470/30, а саме: м. Кропивницький, вул. Глінки, 2. Також представник позивача зазначив, що невиплату заробітної плати за період з січня 2021 року по вересень 2021 року йому пояснювали тимчасовою відсутністю коштів.

Також судом встановлено, що відповідно до листка непрацездатності серії АДТ №802213 виданого 22.12.2020 р. ОСОБА_1 у період з 22.12.2020 р. по 15.01.2021 р. перебував на амбулаторному лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська лікарня №2» Краматорської міської ради (а.с.56).

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив державну службу та йому присвоєно спеціальне звання радник податкової та митної справи І рангу (а.с.16).

Відповідно до ч.1 ст.61 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. №889-VIII (далі за текстом Закон №889) службова дисципліна забезпечується шляхом: 1) дотримання у службовій діяльності вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби та виконання правил внутрішнього службового розпорядку; 2) формування керівником державної служби у підпорядкованих державних службовців високих професійних якостей, сумлінного ставлення до виконання своїх посадових обов`язків, поваги до прав і свобод людини і громадянина, їхньої честі та гідності, а також до держави, державних символів України; 3) поєднання керівниками усіх рівнів методів переконання, виховання і заохочення із заходами дисциплінарної відповідальності щодо підпорядкованих державних службовців; 4) поєднання повсякденної вимогливості керівників до підпорядкованих державних службовців з постійною турботою про них, виявленням поваги до їхньої честі та гідності, забезпеченням гуманізму та справедливості.

Частиною 1 статті 62 Закону №889 передбачено, що державний службовець зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені статтею 8 цього Закону

Так, з огляду на п.7 ч.1 ст.8 Закону №889, державний службовець зобов`язаний сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки та умови контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

Частиною 1 статті 63 Закону №889 визначено, що керівник державної служби несе відповідальність за неналежний рівень службової дисципліни і здійснює повноваження щодо притягнення державних службовців до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з п.2, 4, 8 ч.2 ст.63 Закону №889 з метою забезпечення належного рівня службової дисципліни керівник державної служби зобов`язаний: здійснювати контроль за виконанням державними службовцями посадових обов`язків; забезпечувати виконання державними службовцями своїх посадових обов`язків, у тому числі шляхом застосування дисциплінарних стягнень; організовувати проведення з державними службовцями профілактичних заходів щодо запобігання вчиненню ними дисциплінарних проступків, виявляти та своєчасно припиняти їх вчинення.

Відповідно до ч.1 ст.65 Закону №889 підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

За пунктами 5, 6 частини 2 статті 65 Закону №889 дисциплінарними проступками є: невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень; недотримання правил внутрішнього службового розпорядку.

Листом №126/Адв/11-97-09-05 від 10.11.2021 р. Головним управлінням ДФС у Кіровоградській області, у відповідь на адвокатський запит, повідомлено, що протягом проходження державної служби в ГУ ДФС у Кіровоградській області ОСОБА_1 , до дисциплінарної відповідальності не притягувався (а.с.99-100).

На підставі викладеного та беручи до уваги, що відповідачем не складалися акти про відсутність позивача на робочому місці, не вживалися заходи щодо встановлення причин відсутності на робочому місці, у тому числі шляхом відібрання пояснень, не притягнення до дисциплінарної відповідальності, суд дійшов висновку, що відмітки у табелях обліку використання робочого часу за січень вересень 2021 року не можуть розцінюватися як належний доказ відсутності ОСОБА_1 на робочому місці у період з 16.01.2021 р. по 27.09.2021 р., а тому заробітна плата за вказаний період підлягала нарахуванню.

Таким чином, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 16 січня 2021 року по 27 вересня 2021 року, підлягає задоволенню.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 4 статті 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Зважаючи на те, що за період з 16.01.2021 р. по 27.09.2021 р. заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалася, що зумовило відсутність заборгованості, то належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача-2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 16.01.2021 р. по 27.09.2021 р., а не стягнення заборгованості.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної і додаткової відпустки при звільненні у меншому обсязі, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 р. 504/96-ВР встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

З огляду на підпункт «а» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (далі за текстом Порядок №100), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами) (далі відпустка), або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.

Пунктом 2 Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п.7 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Отже, під час розрахунку компенсації за невикористані відпустки підлягають врахуванню виплати проведені працівникові за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації.

Судом встановлено, що виплата компенсації за невикористані відпустки проведена ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління ДФС у Кіровоградській області від 27.09.2021 р. №95-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 23.09.2021 р. №1337-о «Про звільнення ОСОБА_1 » (а.с.12, 88) за 115 днів у сумі 24 317,90 грн (а.с.13).

Спір щодо кількості невикористаних днів відпусток між сторонами відсутній.

У відзиві на позовну заяву представником відповідача зазначено, що розрахунок компенсації за невикористані 115 днів відпусток здійснювався автоматично комп`ютерною програмою з ведення бухгалтерського обліку на підставі положень Порядку №100 (а.с.60). При цьому, до суду надано роздруківку розрахунку (а.с.84-86).

Так, відповідно до розрахунку компенсації відпустки від 28.09.2021 р., розрахунковим період для обчислення середнього заробітку є період з вересня 2020 року по серпень 2021 року; індексований заробіток за період розрахунку 74 857,55 грн, у тому числі за вересень 2020 року 18 557,17 грн, за жовтень 2020 року 21 284,29 грн, за листопад 2020 року 20 597,70 грн, за грудень 2020 року 14 418,39 грн, за період з січня 2021 року по серпень 2021 року заробіток відсутній. При вирахуванні індексованого середнього денного заробітку враховано, що у періоді з 01.09.2020 р. по 31.08.2021 р. 354 календарних днів, а тому індексований середній денний заробіток становить 211,46 грн. (74 857,55 грн : 354). Відповідно розмір компенсації невикористаної відпустки становить 24 317,90 грн (211,46 х 115) (а.с.84-86).

Під час розгляду даної справи, судом встановлено, що позивачу безпідставно не нараховано та невиплачено заробітну плату за період з 16.01.2021 р. по 27.09.2021 р., у зв`язку з чим зазначений дохід не враховано

Окрім того, в порушення вимог п.7 Порядку №100, відповідачем під час обчислення середньої заробітної плати для компенсації невикористаних відпусток не виключено із розрахунку святкові та неробочі дні, встановлені законодавством.

Згідно з листом Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» від 29.07.2019 р. №1133/0/206-19 кількість робочих днів у вересні 2020 року становить 22 дні, у жовтні 2020 року 21 день, у листопаді 2020 року 21 день, у грудні 2020 року 22 дні.

Відповідно до листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.08.2020 р. №3502-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» кількість робочих днів у січні 2021 року становить 19 днів, у лютому 2021 року 20 днів, у березні 2021 року 22 дні, у квітні 2021 року 22 дні, у травні 2021 року 18 днів, у червні 2021 року 20 днів, у липні 2021 року 22 дні, у серпні 2021 року 21 день.

Отже, період з 01.01.2020 р. по 31.08.2021 р. включає 250 робочих днів. Натомість, відповідачем для розрахунку враховано 354 календарні дні.

Посилання представника позивача на неврахування відповідачем при здійсненні середнього заробітку виплату у березні 2021 року 26 777,01 грн допомоги по тимчасовій непрацездатності, суд вважає безпідставним, оскільки у розрахунку компенсації відпустки від 28.09.2021 р. враховано кошти виплачені за листками непрацездатності за періоди листопад і грудень 2020 року, виплачені у березні у загальному розмірі 26 777,01 грн (5 492,72 грн + 6 865,90 грн + 6 179,31 грн + 8 239,08 грн) (а.с.84).

Зважаючи на те, що під час розрахунку компенсації за невикористані відпустки ОСОБА_1 не враховано заробіток за період з 16.01.2021 р. по 31.08.2021 р., з огляду на його ненарахуваня та не виплату, а також помилково розраховано кількість робочих днів у розрахунковому періоді з 01.09.2020 р. по 31.08.2021 р., суд дійшов висновку, що підлягає задоволенню позовна вимога шляхом визнання протиправними дій Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної і додаткової відпустки без урахування заробітної плати за період з 16 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року та з помилковим розрахунком кількості робочих днів у розрахунковому періоді з 01 вересня 2020 року по 31 серпня 2021 року.

Водночас, належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління ДФС у Кіровоградській області провести перерахунок грошової компенсації за невикористані 115 днів щорічної основної і додаткової відпустки ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду, та виплатити заборгованість, яка виникне у зв`язку з перерахунком, з урахуванням виплаченої суми.

Щодо позовних вимог в частині звільнення позивача та поновлення його на посаді, суд враховує наступне.

Частиною 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. №889-VIII.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.5 Закону №889 правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

З огляду на п.4 ч.1 ст.83 Закону №889 державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).

Згідно з п.11 ч.1 ст.87 Закону №889 підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Частиною 3 статті 87 Закону №889 визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

За приписами ч.5 ст.22 Закону №889 у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

З аналізу зазначених норм, суд дійшов висновку про відсутність будь-яких інших застережень щодо процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, у тому числі і у разі ліквідації державного органу, приписи статті 87 Закону №889, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, не містили.

Отже, відповідні питання щодо особливостей вивільнення працівників у разі реорганізації, ліквідації державного органу нормам спеціального закону не врегульовані, що свідчить про необхідність застосування положень законодавства про працю.

Аналогічний правовий висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 26.05.2021 р. №140/90/20 (провадження №К/9901/6527/21).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, ліквідація відноситься до терміну «змін в організації виробництва і праці», що свідчить про поширення на спірні правовідносини положення ч.3 ст.492 КЗпП України, відповідно до якої одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, яка є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Отже, встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а навпаки зумовлює обов`язок роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати усі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працював працівник, який вивільнюється.

Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.06.2020 р. у справі №826/19187/16 (провадження №К/9901/48395/18), від 31.03.2020 р. у справі №826/6148/16 (провадження №К/9901/53009/18), від 09.10.2019 р. у справі №821/595/16 (провадження №К/9901/11497/18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 р. у справі №800/538/17 (провадження №П/9901/310/18).

З огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 25.07.2019 р. у справі №807/3588/14 (провадження №К/9901/15505/19) та від 27.05.2020 р. у справі №813/1715/16 (провадження №К/9901/17313/18), обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Окрім того, суд враховує правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах від 04.03.2014 р. у справі №21-8а14, від 27.05.2014 р. у справі №21-108а14, у яких Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Пунктом 4 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 р. №1074 (далі за текстом Порядок №1074), визначено, що орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.

Згідно з абз.6 п.6 Порядку №1074 права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення Державної фіскальної служби» від 21.05.2014 р. №160 утворено Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

Пунктом 7 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 21.05.2014 р. №236 ДФС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. ДФС та її територіальні органи є органами доходів і зборів.

У складі ДФС та її територіальних органах діють підрозділи податкової міліції, які здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, виконують оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» від 18.12.2018 р. №1200 (далі за текстом Постанова №1200) утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Відповідно до абз.6 п.2 Постанови №1200 Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 р. №682-р «Питання Державної податкової служби» вирішено погодитися з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 р. №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 19.06.2019 р. №537 утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1. Реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2. Установлено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. Визначено територіальні органи Державної податкової служби правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності.

Згідно з додатками 1, 2 до постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 19.06.2019 р. №537 утворено Головне управління ДПС у Кіровоградській області та реорганізовано Головне управління ДФС у Кіровоградській області шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Кіровоградській області.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне управління ДФС у Кіровоградській області () перебуває у стані припинення.

Статтею 1 Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» від 28.01.2021 р. №1150-ІХ визначено, що Бюро економічної безпеки України це центральний орган виконавчої влади, на який покладаються завдання щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави.

Відповідно до покладених завдань Бюро економічної безпеки України виконує правоохоронну, аналітичну, економічну, інформаційну та інші функції.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення Бюро економічної безпеки» від 12.05.2021 р. №510 утворено Бюро економічної безпеки України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20.08.2021 р. №977-р «Про призначення ОСОБА_2 Директором Бюро економічної безпеки України» призначено Мельника Вадима Івановича Директором Бюро економічної безпеки України строком на п`ять років.

Таким чином, держава не відмовилася від функцій, які виконувала Державна фіскальна служба. При цьому, повноваження Державної фіскальної служби передано до Державної податкової служби України, Державної митної служби України та Бюро економічної безпеки України. Повноваження Головного управління ДФС у Кіровоградській області, як територіального органу Державної фіскальної служби перейшли до відповідних територіальних органів Державної податкової служби України, Державної митної служби України та територіального управління Бюро економічної безпеки України.

Викладене свідчить про те, що фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація юридичної особи Головного управління ДФС у Кіровоградській області.

На час звільнення позивача з посади першого заступника начальника Головного управління ДФС у Кіровоградській області та припинення державної служби, ОСОБА_1 не проходив службу у податковій міліції, а тому відповідачем підлягало вирішенню питання щодо наявності чи відсутності вакантних посад саме у Головному управлінні ДПС у Кіровоградській області.

З огляду на інформацію надану начальником кадрового забезпечення та розвитку персоналу ГУ ДПС у Кіровоградській області, станом на 01.08.2021 р. у Головному управлінню ДПС у Кіровоградській області були вакантними 12 посад, у тому числі заступник начальника Головного управління ДПС у Кіровоградській області (а.с.129), станом на 01.09.2021 р. 17 посад (а.с.130-131), станом на 01.10.2021 року 11 посад (а.с.132).

Під час розгляду справи встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_1 не пропонувалися всі наявні вакантні посади у Головному управлінні ДПС у Кіровоградській області як станом на дату ознайомлення із попередженням про вивільнення, так і перед самим звільненням. Також відповідачем не доведено відсутність можливості запропонувати ОСОБА_1 вакантну посаду.

З огляду на п.5 ч.3 ст.42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу.

Таким чином, звільнення ОСОБА_1 здійснено з порушенням процедури, визначеної КЗпП України, а тому наказ ДФС України від 23.09.2021 р. №1337-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та пункти 1 і 2 наказу Головного управління ДФС у Кіровоградській області від 27.09.2021 р. №95-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 23.09.2021 року №1337-о «Про звільнення ОСОБА_1 » підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Разом з тим, пункт 3 наказу Головного управління ДФС у Кіровоградській області від 27.09.2021 р. №95-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 23.09.2021 року №1337-о «Про звільнення ОСОБА_1 » не підлягає скасуванню, з огляду на його реалізацію шляхом проведення відповідних виплат.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові від 30.09.2020 р. у справі №826/12050/15 (провадження №К/9901/9714/20) Верховний Суд зазначив, що враховуючи приписи ч.1 ст.235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулося незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений у частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Таким чином, ОСОБА_3 підлягає поновленню на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Кіровоградській області з 28 вересня 2021 року.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. №108/95-ВР визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З огляду на пп.«л» п.1 Порядку №100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку №100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Отже, середня заробітна плата ОСОБА_1 підлягає обчисленню виходячи з виплат за липень і серпень 2021 року. Однак, як встановлено судом, у вказаному періоді відповідачем безпідставно не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 заробітну плату, у зв`язку з чим, Головне управління ДФС у Кіровоградській області зобов`язано провести відповідне нарахування і виплату.

Відсутність нарахування та виплати позивачу заробітної плати за липень та серпень 2021 року унеможливлює розрахунок судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до приписів Порядку №100.

При цьому суд вважає помилковим проводити обрахунок середнього заробітку, з огляду на виплати заробітної плати, проведені позивачу у квітні та травні 2020 року, як зазначає відповідач-2.

Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача-2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28 вересня 2021 року по 24 травня 2022 року включно.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. №3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору (а.с.10)..

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З огляду на п.п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

З огляду на п.1 ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч.6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 р. №5076-VI встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у п.95 рішення від 26.02.2015 р. у справі «Баришевський проти України», п.80 рішення від 12.10.2006 р. у справі «Двойних проти України», п.88 рішення від 30.03.2004 р. у справі «Меріт проти України». заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014 р. у справі «East/West Aliance Limited» проти України»), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на правову позицію Верховного Суду наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 р. у справі №826/841/17 (провадження №К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. №3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору (а.с.11).

При зверненні до суду позивачем понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 26500,00 грн (а.с.168, 169).

Так, 08.10.2021 р. між Адвокатським об`єднанням «Адвокатська фірма «Волосян Пільгуй і партнери» (Виконавець) і Афоніним Дмитром Вячеславовичем (Клієнт) укладено угоду про захист (представництво) та надання правової допомоги, відповідно до якого Виконавець взяв на себе зобов`язання здійснювати захист (представництво) прав та інтересів у справі про стягнення заробітної плати, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в суді першої інстанції (а.с.166).

З огляду на додаткову угоду до угоди про захист (представництво) та надання правової допомоги від 08.10.2021 р. від 08.10.2021 р. вартість правової допомоги становить 26 500,00 грн (а.с.166, зі зворотного боку).

Відповідно до додатку Довідки від 13.01.2022 року щодо вартості наданої правової (правничої) допомоги в адміністративній справі №340/7761/21, надана ОСОБА_1 правнича допомога включає:

- 08.10.2021 р. вивчення документів, наданих клієнтом, аналіз актуальної судової практики, визначення правової позиції, підстав позову;

- 11.10.2021 р. підготовка та направлення адвокатського запиту Голові комісії з реорганізації Головного управління ДФС у Кіровоградській області;

- 20-22.10.2021 р. підготовка позовної заяви, виготовлення та засвідчення копій додатків;

- 11.11.2021 р. вивчення документів, наданих на адвокатський запит ГУ ДПС у Кіровоградській області;

- 12.11.2021 р. - вивчення документів, наданих на адвокатський запит ГУ ДФС у Кіровоградській області;

- 15.11.2021 р. підготовка клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, виготовлення та засвідчення копій додатків;

- 16.11.2021 р. прибуття до Кіровоградського окружного адміністративного суду для участі в судовому засіданні (було відкладено у зв`язку з відсутністю доказів повідомлення ДФС України про дату, час та місце розгляду справи);

- 17.11.2021 р. ознайомлення з відзивом на позов ГУ ДФС у Кіровоградській області;

- 18.11.2021 р. підготовка заяви на виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі, здійснення розрахунку розміру грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки;

- 19.11.2021 р. підготовка відповіді на відзив, направлення її учасникам справи та подання до суду;

- 02.12.2021 р. прибуття до Кіровоградського окружного адміністративного суду для участі в судовому засіданні (було відкладено за клопотанням представника ГУ ДФС у Кіровоградській області);

- 16.12.2021 р. - прибуття до Кіровоградського окружного адміністративного суду для участі в судовому засіданні (було відкладено у зв`язку з відсутністю доказів повідомлення ДФС про дату, час та місце розгляду справи);

- 12.01.2022 р. підготовка заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, з додатками, надсилання її іншим учасникам справи;

- 24.01.2022 р. запланована участь у судовому засіданні Кіровоградського окружного адміністративного суду (а.с.167).

29.10.2021 р. ОСОБА_1 сплачено АО «АФ «Волосян Пільгуй і партнери» 14 700,00 грн за угодою від 08.10.2021 р., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №141 від 29.10.2021 р. (а.с.168).

29.11.2021 р. ОСОБА_1 сплачено АО «АФ «Волосян Пільгуй і партнери» 11 800,00 грн за угодою від 08.10.2021 р., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №151 від 29.11.2021 р. (а.с.169).

З огляду на критерії реальності витрат на професійну правничу допомогу, судом встановлено, що відображені у додатку Довідки від 13.01.2022 р. види наданих послуг є достовірними та необхідними, оскільки підлягали вчиненню та були фактично здійснені при зверненні до суду та під час розгляду справи. Окрім того, співвідносячи надані послуги зі з їх обсягом, суд вважає, що заявлений представником позивача розмір правничої допомоги відповідає критерію розумності.

Суд враховує, що надані представником позивача докази на підтвердження розміру витрат на оплату правничої допомоги відповідають вимогам ч.5 ст.134 КАС України. При цьому відповідачами відповідно до приписів ч.7 ст.134 КАС України не доведено, що витрати позивача на правничу допомогу є неспівмірними в розумінні ч.5 ст.134 КАС України.

На підставі викладеного та враховуючи обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для сторін, суд вважає обґрунтованими, співмірними, пов`язаними з розглядом даної справи та такими, що підтверджені належними доказами витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 26 500,00 грн.

Зважаючи на викладене, підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 17 666,67 грн, у тому числі 5 888,89 грн за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України та 11 777,78 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Кіровоградській області.

Відповідно до п.3 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст.132, 139, 242-246, 255, 293, 295-297, 371 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 16 січня 2021 року по 27 вересня 2021 року.

3. Зобов`язати Головне управління ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітної плати за період з 16 січня 2021 року по 27 вересня 2021 року.

4. Визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Кіровоградській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної і додаткової відпустки без урахування заробітної плати за період з 16 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року та з помилковим розрахунком кількості робочих днів у розрахунковому періоді з 01 вересня 2020 року по 31 серпня 2021 року.

5. Зобов`язати Головне управління ДФС у Кіровоградській області провести перерахунок грошової компенсації за невикористані 115 днів щорічної основної і додаткової відпустки ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду, та виплатити заборгованість, яка виникне у зв`язку з перерахунком, з урахуванням виплаченої суми.

6. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 23 вересня 2021 року №1337-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

7. Визнати протиправним та скасувати пункти 1 та 2 наказу Головного управління ДФС у Кіровоградській області від 27 вересня 2021 року №95-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 23.09.2021 року №1337-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

8. Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Кіровоградській області з 28 вересня 2021 року.

9. Зобов`язати Головне управління ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 вересня 2021 року по 24 травня 2022 року включно.

10. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 666,67 грн (сімнадцять тисяч шістсот шістдесят шість грн 67 коп.), у тому числі 5 888,89 грн (п`ять тисяч вісімсот вісімдесят вісім, 89 грн) за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України (м. Київ, Львівська площа, 8, ) та 11 777,78 грн (одинадцять тисяч сімсот сімдесят сім грн 78 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Кіровоградській області (м. Кропивницький, вул. Велика Перспективна, 55, ).

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Дата складання повного рішення суду 24 травня 2022 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Г.М. Момонт