Справа № 140/11800/21
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2022-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/11800/21 пров. № А/857/5312/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Гуляка В.В., Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Луцького міського центру зайнятості на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 січня 2022 року, головуючий суддя Каленюк Ж.В., ухвалене у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцького міського центру зайнятості про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Луцького МЦЗ, в якому просила визнати протиправними дії щодо нарахування і виплати допомоги по безробіттю в мінімальному розмірі; зобов`язати врахувати доходи (заробітну плату), що були нараховані за період з листопада 2018 року по жовтень 2019 року при обчисленні розміру допомоги по безробіттю відповідно до частини першої статті 23 Закону України від 02 березня 2000 року №1533-III «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі Закон №1533-III), перерахувати розмір допомоги по безробіттю та здійснити виплату цієї допомоги з урахуванням виплачених сум.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що дії відповідача з нарахування і виплати допомоги по безробіттю в мінімальному розмірі, без урахування страхового стажу, визначеного рішенням суду, є протиправними та такими, що порушують її право на отримання допомоги у належному розміру.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 січня 2022 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправними дії Луцького міського центру зайнятості щодо відмови у перерахунку та виплаті ОСОБА_1 допомоги по безробіттю; зобов`язано Луцький міський центр зайнятості провести ОСОБА_1 перерахунок і виплату допомоги по безробіттю відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» за період з 21 листопада 2019 року по 14 листопада 2020 року з урахуванням страхового стажу та доходу (заробітної плати) за період з листопада 2018 року по жовтень 2019 року включно та виплачених сум допомоги.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Луцький МЦЗ оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що чинним законодавством України не передбачено можливості зарахування періоду роботи до страхового стажу без сплати страхових внесків. Крім того вказує, що позивач пропустила строк звернення до суду.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 у період з 21 лютого 2001 року по 11 листопада 2019 року працювала в ТзОВ «Завод будівельних конструкцій» на посаді секретар-друкарки; наказом від 11 листопада 2019 року №109 звільнена із займаної посади за згодою сторін, що підтверджується відомостями трудової книжки (а.с.7).

Наказом Луцького міського центру зайнятості від 14 листопада 2019 року №НТ191114 ОСОБА_1 був наданий статус безробітної з 14 листопада 2019 року (а.с.21).

Наказом Луцького міського центру зайнятості від 21 листопада 2019 року №НТ191121 ОСОБА_1 призначено допомогу по безробіттю з 21 листопада 2019 року по 14 листопада 2020 року без урахування страхового стажу відповідно до частин другої, четвертої статті 22, частини третьої статті 23 Закону №1533-III (а.с.22).

Відповідно до наказу Луцького міського центру зайнятості від 03 грудня 2020 року позивачу припинено виплати допомоги по безробіттю з 15 листопада 2020 року (а.с.24).

14 червня 2021 року позивач звернулась до відповідача із заявою про перерахунок та виплату допомоги по безробіттю в період її перебування на обліку, враховуючи рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у справі №140/15613/20. До заяви позивач додала лист Головного управління Пенсійного фонду України від 21 травня 2021 року №4294-4156/П-02/8-0300/21 про виконання рішення суду у справі №140/15613/20 щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи з квітня 2017 року по листопад 2019 року включно (а.с.14).

Листом від 29 червня 2021 року №1093/08/21 відповідач повідомив, що її страховий стаж за останні 12 місяців, які передували реєстрації, становить 0 місяців, оскільки відомості про сплату роботодавцем ТзОВ «Завод будівельних конструкцій» страхових внесків за листопад 2018 року - жовтень 2019 року відсутні. Тому допомога по безробіттю була призначена в мінімальному розмірі. 10 червня 2021 року надійшли оновлені дані з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, згідно з якими ТзОВ «Завод будівельних конструкцій» сплатило страхові внески з квітня 2017 року по червень 2017 року. Проте за період з липня 2017 року по листопад 2019 року фактичної сплати внесків не було. Тому провести перерахунок виплаченої допомоги по безробіттю неможливо (а.с.15-16).

У повторному зверненні від 08 липня 2021 року про перерахунок та виплату допомоги по безробіттю позивач просила відповідача врахувати наказ Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 03 березня 2021 року №103 «Про внесення змін до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування», виданого на виконання рішення суду у справі №140/15613/20 (а.с.17), оскільки дані з Реєстру, на які є посилання у листі від 29 червня 2021 року №1093/08/21 (знімки екрану додані до листа), датовані 24 лютого 2021 року, тобто, без урахування внесених змін органом Пенсійного фонду.

На це звернення відповідач листом від 15 липня 2021 року №1210/08/21 повідомив про неможливість проведення перерахунку виплаченої допомоги по безробіттю, оскільки за період з листопада 2018 року по жовтень 2019 року відсутня фактична сплата страхових внесків ТзОВ «Завод будівельних конструкцій» (а.с.18).

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що страховий стаж позивача протягом 12 місяців, що передував реєстрації її як безробітної, становить не менше ніж шість місяців, що зумовлює висновок суду про наявність у позивача права на виплату допомоги по безробіттю в розмірі, визначеному частиною першою статті 23 Закону №1533-ІІІ, тобто, у відсотках до її середньої заробітної плати (доходу).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі Закон №1533) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Як передбачено статтею 4 Закону №1533 страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, цивільно-правового договору чи на інших підставах, передбачених законом, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та інші особи, які проходять службу та отримують грошове забезпечення (далі - військовослужбовці), особи, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичні особи - підприємці, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах.

Частиною 1 статті 6 Закону №1533 передбачено, що право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття (далі - забезпечення) та соціальні послуги мають застраховані особи.

Як передбачено статтею 22 Закону №1533 право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців або звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, а також з аналогічних підстав, визначених іншими законами, особи, зазначені у частині другій статті 6 цього Закону, особи, зазначені в абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі.

Статтею 23 Закону №1533 встановлено, що застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу, але не менше ніж мінімальний розмір допомоги по безробіттю, встановлений правлінням Фонду для цієї категорії осіб: до 2 років - 50 відсотків; від 2 до 6 років - 55 відсотків; від 6 до 10 років - 60 відсотків; понад 10 років - 70 відсотків.

Допомога по безробіттю виплачується залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру: перші 90 календарних днів - 100 відсотків; протягом наступних 90 календарних днів - 80 відсотків; у подальшому - 70 відсотків.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно із статтею 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.

Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Фактично, внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Отже, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення позивача права на соціальний захист.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу періоду роботи позивача.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 01 листопада 2018 року у справі №199/1852/15-а та від 17 липня 2019 року у справі №144/669/17.

Також, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у справі №140/15613/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ТзОВ «Завод будівельних конструкцій», Луцький міський центр зайнятості зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на ТзОВ «Завод будівельних конструкцій» з січня 2010 року по грудень 2010 року, з квітня 2017 року по листопад 2019 року.

У вказаному рішення суд дійшов висновку про те, що у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру відображені відомості про нарахування ТзОВ «Завод будівельних конструкцій» заробітної плати ОСОБА_1 за вказаний період, а нарахування заробітної плати за цей період роботи підтверджується розрахунковими листами та довідками про доходи, виданими ТзОВ «Завод будівельних конструкцій». Оскільки письмовими доказами підтверджується, що з січня 2010 року по грудень 2010 року та з квітня 2017 року по листопад 2019 року позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата, на яку в свою чергу нараховувалися страхувальником (ТзОВ «Завод будівельних конструкцій») страхові внески, тому у відповідача відсутні підстави не зараховувати до страхового стажу позивача вказаний період її роботи.

Протиправність незарахування органом Пенсійного фонду до страхового стажу позивача періоду її роботи на ТзОВ «Завод будівельних конструкцій» з квітня 2017 року по листопад 2019 року встановлено рішенням суду у справі №140/15613/20, яке набрало законної сили.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що оскільки з листопада 2018 року по жовтень 2019 року позивачу була нарахована та виплачена заробітна плата, на яку в свою чергу нараховувалися страхові внески, тому цей період підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача, страховий стаж позивача протягом 12 місяців, що передував реєстрації її як безробітної, становить не менше ніж шість місяців, відтак у позивача наявне право на виплату допомоги по безробіттю в розмірі, визначеному частиною першою статті 23 Закону №1533-ІІІ, тобто, у відсотках до її середньої заробітної плати (доходу).

Щодо покликань апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 цієї статті для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Строк звернення до адміністративного суду - це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, може звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно-правових відносинах або для реалізації владних повноважень.

Перебіг строку звернення до суду починається з моменту, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Матеріалами справи підтверджено, що із даним адміністративним позовом позивач звернулася до суду 21 жовтня 2021 року, тобто в межах шестимісячного строку з моменту отримання відповідей Луцького міського центру зайнятості від 29 червня 2021 року №1093/08/21 та від 15 липня 2021 року №1210/08/21 про відмову у перерахунку виплаченої допомоги по безробіттю з урахуванням страхового стажу згідно з судовим рішенням у справі №140/15613/20, у якій Луцький міський центр зайнятості мав статус третьої особи.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів про те, що про порушення своїх прав позивач дізнався раніше, а покликання апелянта на вказані обставини не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Луцького міського центру зайнятості залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 січня 2022 року у справі №140/11800/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. В. Гуляк
В. В. Святецький