Справа № 640/4699/20
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2022-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 травня 2022 року

Київ

справа №640/4699/20

адміністративне провадження № К/9901/36398/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року (суддя: Кузьменко В.А.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2021 року (судді: Горяйнов А.М., Костюк Л.О., файдюк В.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та матеріальної допомоги,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач), в якому просив стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 18 грудня 2007 року по 25 лютого 2020 року в розмірі 3 301 536, 30 грн. та ненараховану та невиплачену матеріальну допомогу в розмірі 268 078, 40 грн.

В обґрунтування позовних вимог, посилаючись на статтю 235 КЗпП України та пункт 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ від 29 липня 1991 року № 114 вказував, що йому не виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням. Незаконність звільнення встановлена постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі №12/61, яка набрала законної сили та не виконана відповідачем станом на час звернення до суду.

Посилаючись на пункт 2.16 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, що затверджена наказом МВС України від 31 грудня 2007 року № 499 (далі - Інструкція № 499) просив стягнути з відповідача матеріальну допомогу в розмірі 268078, 40 грн.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 206 294 грн 70 коп. за період з 24 травня 2008 року по 31 січня 2011 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного:

- питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року вже було вирішене постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині суд першої інстанції відмовив;

- задовольняючи позовні вимоги за період з 24 травня 2008 року по 31 січня 2011 року, тобто до видання наказу МВС України від 28 січня 2011 року № 87 про звільнення позивача у відставку, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач перебував у вимушеному прогулі, адже відповідач не надав доказів, крім наказів про поновлення, які б свідчили, що позивача фактично поновлено на роботі, зокрема табель обліку робочого часу, відповідні записи у трудовій книжці тощо;

- відмовляючи у задоволенні позову за період з 01 лютого 2011 року до 25 лютого 2020 року, суд першої інстанції вказав, що позивач був звільнений зі служби, що спростовує його доводи про тривалість вимушеного прогулу до 25 лютого 2020 року включно.

Обчислюючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку належить стягнути, суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнено 18 грудня 2007 року, відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за листопад та жовтень 2007 року. Однак на вимогу суду відповідач не надав довідку про середньоденне грошове забезпечення позивача, обчисленого відповідно до спеціального нормативно-правового акта. Наданий відповідачем лист Департаменту забезпечення діяльності апарату, в якому міститься інформація про складові грошового забезпечення позивача станом на жовтень 2007 року, суд визнав неналежним доказом з посиланням на те, що він не підписаний уповноваженою особою та не засвідчений в установленому порядку.

У зв`язку із відсутністю у справі документів, які б підтверджували розмір середньомісячного грошового забезпечення, при визнанні суми, яку належить стягнути на користь позивача, суд першої інстанції прийняв до уваги розрахунок, наведений у позовній заяві.

У задоволенні позовної вимоги про стягнення не нарахованої та не сплаченої матеріальної допомоги в сумі 268078, 40 грн. суд першої інстанції відмовив з тих підстав, що позивач не вказав вид матеріальної допомоги, період, за який вона має бути сплачена та не довів, що має право на її отримання, у тому числі не надав доказів звернення з рапортом щодо отримання матеріальної допомоги.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року скасовано та прийнято нову постанову про закриття провадження у справі у цій частині.

Закриваючи провадження у цій частині суд апеляційної інстанції керувався приписами пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України, відповідно до яких суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що питання, пов`язані зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року вже були вирішені постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61.

Тому, за висновками суду апеляційної інстанції, провадження у цій частині необхідно закрити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 24 травня 2008 року по 01 лютого 2011 року у розмірі 206 294, 70 грн. скасовано та прийнято нову постанову про залишення позовних вимог без розгляду в цій частині.

Залишаючи позовні вимоги без розгляду в цій частини, суд апеляційної інстанції виходив з пропуску позивачем тримісячного строку для звернення до суду. Суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно з правовою позицією яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 травня 2021 року у справі № 380/2355/20, від 14 липня 2021 року у справі № 1340/4393/18 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці». Тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення таких виплат обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року, а саме в частині відмови у задоволенні позову за період з 02 лютого 2011 року по 25 лютого 2020 року залишено без змін через припинення трудових відносин між позивачем та МВС України з 01 лютого 2011 року.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційне провадження відкрито на підставі пунктів 1, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Обґрунтовуючи посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції не було враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 у справі № 620/3884/18 де суд касаційної інстанції фактично встановив наявність підстав для стягнення на користь позивачів грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у разі невиконання чи несвоєчасного виконання відповідачами по таких справах рішення суду про поновлення на роботі, яке набрало законної сили - без обмеження будь-якими строками давності із посиланням на частину 2 статті 233 КЗпП.

Також вказує, що суди першої та апеляційної інстанції повинні були врахувати рішення в адміністративній справі, а саме ухвалу Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 року у справі № 12/61 (провадження № К/800/31703/13) яка у цій справі відповідно до частини 4 статті 78 КАС України є преюдиційною і з якою встановлено, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61 про поновлення ОСОБА_1 на роботі станом на 13 березня 2014 року не виконана.

Позиція інших учасників справи.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Рух касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року (судді: Загороднюк А.Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.) відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2022 року призначено справу до розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61, що залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправним і скасовано наказ МВС України від 29 листопада 2007 року № 1561 о/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 »;

- визнано протиправним і скасовано наказ МВС України від 18 грудня 2007 року № 1686 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України;

- поновлено ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України в апараті Міністерства внутрішніх справ України з 18 грудня 2007 року;

- зобов`язано МВС України призначити ОСОБА_1 на посаду відповідно до вимог пункту 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114;

- зобов`язано МВС України виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року згідно з пунктом 24 Положення № 114.

Наказом МВС України від 07 серпня 2008 року № 1292 о/с скасовано наказ МВС від 29 листопада 2007 року № 1561 о/с «Про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 » та наказ МВС від 18 грудня 2007 року № 1686 о/с в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 , а також вирішено вважати позивача таким, що перебуває у розпорядженні МВС України.

Наказом МВС України від 29 червня 2010 року № 1129 о/с на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року № 12/61 та відповідно до п.п. 21, 40 Положення № 114 призначено ОСОБА_1 заступником начальника організаційного-аналітичного управління - начальником відділу контролю та оперативно-аналітичної роботи Департаменту боротьби з незаконним обігом наркотиків.

Наказом МВС України від 05 листопада 2010 року № 1963 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справи у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положенням № 114 з 08 листопада 2010 року на підставі подання Департаменту боротьби з незаконним обігом наркотиків від 16 вересня 2010 року та наказу МВС України від 07 липня 2010 року № 294.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2010 року було роз`яснено резолютивну частину постанови суду від 23 травня 2008 року і зазначено, що відповідно до пункту 40 Положення № 114 позивач повинен бути призначений на посаду заступника начальника внутрішньої безпеки МВС України.

Наказом МВС України від 19 січня 2011 року № 38 о/с скасовано пункт наказу МВС України від 05 листопада 2011 року № 1963 о/с у частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ у запас за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення № 114 та призначено ОСОБА_1 заступником начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61, ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2010 року.

Наказом МВС України від 28 січня 2011 року № 87 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у відставку за п. 65 «а» (за віком) Положення № 114 з 01 лютого 2011 року.

У 2013 році позивач знову звернувся до суду із заявою про встановлення способу і порядку виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року в частині поновлення його на роботі шляхом призначення на посаду заступника начальника департаменту (служби) внутрішньої безпеки МВС України з 18 грудня 2007 року та допустити його до фактичного виконання службових обов`язків на цій посаді, а також зобов`язати МВС України подати в установлений судом строк звіт про виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2008 року в частині поновлення його на посаді в апараті МВС України та строку поновлення на цій посаді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2013 року в задоволенні заяви позивача про встановлення способу і порядку виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 лютого 2013 року скасовано частково.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України подати в місячний строк звіт про виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі №12/61 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій і рішень протиправними, поновлення на посаді та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 року у справі №12/61 (провадження № К/800/31703/13) скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 лютого 2013 року. Скасовано ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року в частині відмови в задоволенні заяви позивача про встановлення способу і порядку виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2008 року і в цій частині прийняти нову ухвалу.

Заяву позивача в частині встановлення способу і порядку виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2008 року задоволено.

Встановлено спосіб і порядок виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника Департаменту (служби) внутрішньої безпеки Міністерства внутрішніх справ України з 18 грудня 2007 року шляхом призначення його на посаду заступника начальника департаменту (служби) внутрішньої безпеки МВС України з 18 грудня 2007 року та допустити його до фактичного виконання службових обов`язків на цій посаді. В решті ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року залишена без змін.

На виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 рок, винесеної у справі у справі №12/61 (провадження № К/800/31703/13) наказом МВС України від 09 квітня 2014 року № 529 о/с внесено зміни до наказів МВС України від 07 серпня 2008 року 1292 о/с та від 19 січня 2011 року № 38 о/с щодо уточнення дати поновлення позивача, а саме з 18 грудня 2007 року та уточнення посади і дати, а саме заступника начальника Служби внутрішньої безпеки ГУБОЗ МВС України з 18 грудня 2007 року.

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

На стадії касаційного провадження спірним є питання щодо застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду з цим позовом.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону №108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 12 Закону №108/95-ВР закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 в справі №1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону №108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також указав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Окрім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону №108/95-ВР, зокрема, щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку про те, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону №108/95-ВР, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону №108/95-ВР.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України, яка визначає строки звернення до адміністративного суду, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, як визначено приписами частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно із частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Питання, чи можна вважати середній заробіток за час вимушеного прогулу складовою заробітної плати та чи поширюється на вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу положення частини першої статті 233 КЗпП України про тримісячний строк звернення до суду, досліджені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21), у якій, зокрема, зазначено, що Верховний Суд України у постанові від 26 жовтня 2016 року в справі №362/7105/15-ц (провадження №6-1395цс16), проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, зробив висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Також Верховний Суд України указав, що позовна вимога про стягнення компенсації за вимушений прогул відноситься до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах від 12 лютого 2020 року в справі №620/3884/18 (провадження №К/9901/10912/19), від 05 вересня 2019 року в справі №813/1247/17 (провадження №К/9901/49937/18), від 30 жовтня 2018 року в справі №826/12721/17 (провадження №К/9901/37996/18) визначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема, й за час вимушеного прогулу, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат, а тому до спірних правовідносин (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) не застосовуються положення частини першої статті 233 КЗпП України в частині визначення строку звернення до суду.

Разом із тим, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі №369/10046/18 (провадження №61-9664сво19) зроблено висновок про те, що виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця в заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватися як плата за виконану роботу. Отже, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні статті 2 Закону №108/95-ВР, тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Указане, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21), свідчить про суперечливу судову практику щодо застосування частини першої чи другої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та щодо визначення правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 в справі №1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону №108/95-ВР Конституційний Суд України указав на те, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівникові заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема, й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок про те, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, працівник уважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм, під яким розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України).

Тобто простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.

У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) сформувала висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним і поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі.

Указана норма права, окрім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто уважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) зробила висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Велика Палата Верховного Суду констатувала, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівникові заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

У постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі №369/10046/18 (провадження №61-9664сво19) сформовано висновок, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, тому строк пред`явлення до суду цієї вимоги обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Такий висновок зроблено із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) за позовом про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації за втрату частини заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у якій надавалася оцінка правовій природі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що урегульований у статті 117 КЗпП України, та зроблено висновок, що цей середній заробіток не є заробітною платою, тому строк звернення до суду з такою вимогою становить три місяці.

Проте правова природа середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України відмінна від правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу передбаченого статтею 235 КЗпП України при поновленні найманого працівника на роботі, та є заробітною платою, і пред`явлення вимог про таке стягнення не обмежується відповідно до статті 233 КЗпП України тримісячним строком звернення, тому їх ототожнення є помилковим, а постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) не є релевантною до правовідносин зі стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 10 жовтня 2019 року в справі №369/10046/18 (провадження №61-9664сво19), суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у цій постанові, Верховного Суду України, викладеним у постанові від 26 жовтня 2016 року в справі №362/7105/15-ц (провадження №6-1395цс16) та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постановах від 12 лютого 2020 року в справі №620/3884/18 (провадження №К/9901/10912/19), від 05 вересня 2019 року в справі №813/1247/17 (провадження №К/9901/49937/18), від 30 жовтня 2018 року в справі №826/12721/17 (провадження №К/9901/37996/18).

Тому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року в справі №369/10046/18 (провадження №61-9664сво19) задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі визнання звільнення незаконним і поновлення працівника на роботі, що передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Підстав для відступу від правових висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду України та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Велика Палата Верховного Суду не встановила.

Отже, ураховуючи зазначені вище правові висновки, слідує, що суд апеляційної інстанції зробив неправильний висновок про необхідність застосування тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу з 24 травня 2008 року по 01 лютого 2011 року у розмірі 206 294, 70 грн.

При цьому Верховний Суд погоджується з доводами скаржника, що час вимушеного прогулу позивача тривав з 18 грудня 2007 року по 25 лютого 2020 року, з огляду на таке.

Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) зазначив, що КЗпП України не містить поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків».

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

Як свідчать матеріали справи та не заперечується відповідачем, фактичного допуску позивача до виконання попередніх обов`язків з наданням відповідного робочого місця, збереження заробітної плати, створення належних умов праці, які були до його незаконного звільнення, не відбулося, а відтак у відповідача не було достатніх підстав вважати поновленням позивача на посаді заступника начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61.

Також з матеріалів справи вбачається, що функціональні обов`язки, які покладаються на позивача, як заступника начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю після видання наказів МВС України від 07 серпня 2008 року № 1292 о/с, яким скасовано наказ МВС від 29 листопада 2007 року № 1561 о/с «Про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 », МВС від 18 грудня 2007 року № 1686 о/с в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_1 , а також вирішено вважати позивача таким, що перебуває у розпорядженні МВС України, від 29 червня 2010 року № 1129 о/с про призначення ОСОБА_1 заступником начальника організаційного-аналітичного управління - начальником відділу контролю та оперативно-аналітичної роботи Департаменту боротьби з незаконним обігом наркотиків, від 19 січня 2011 року № 38 о/с про призначення ОСОБА_1 заступником начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю, від 09 квітня 2014 року № 529 о/с, яким внесено зміни до наказів МВС України від 07 серпня 2008 року 1292 о/с та від 19 січня 2011 року № 38 о/с щодо уточнення дати поновлення позивача, а саме з 18 грудня 2007 року та уточнення посади і дати, а саме заступника начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю МВС України з 18 грудня 2007 року до його відома не доводилися, жодні доручення, пов`язані з виконанням трудових обов`язків не надавалися.

При цьому ухвалою Вищого адміністративного суду України встановлено, що станом на 13 березня 2014 року постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2008 року у справі №12/61 в частині негайного поновлення позивача на посаді та фактичного його допущення до виконання службових обов`язків не виконана. Також встановлено, що з боку відповідача видаються різні накази стосовно призначення і звільнення позивача, які не відповідають судовому рішенню від 23 травня 2008 року і це, в свою чергу, свідчить про те, що з боку відповідача вчиняються перешкоди щодо поновлення позивача в органах внутрішніх справ. Вказано, що ухилення відповідача від виконання рішення суду свідчить також ухвала Київського апеляційного адміністративного суду м. Києва від 23 квітня 2013 року, якою зобов`язано МВС України надати звіт про виконання постанови Окружного адміністративного суду від 23 травня 2008 року у цій справі, яка на даний час відповідачем не виконана.

Преюдиція - це встановлене процесуальним законом правило (нетиповий нормативний припис) звільнення від доказування обставин, встановлених в мотивувальній частині рішення суду у цивільній, господарській, адміністративній справі, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини або постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, вироком, іншим кримінально-процесуальним актом, коли в силу закону завершення провадження по кримінальній справі не може бути закінчене постановленням вироку про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої їх ухвалено, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАСА України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, незаконність дій відповідача щодо не поновлення позивача на посаді заступника начальника Служби внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю МВС України з 18 грудня 2007 року та як наслідок невиплата йому грошового забезпечення за час вимушеного прогулу встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили і не потребує доказування.

Суди першої та апеляційної інстанцій повинні були врахувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 року у справі у справі №12/61, якою встановлено, що рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі станом на 13 березня 2014 року не виконано.

Інших дій та рішень з боку відповідача на виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 року у справі у справі №12/61 станом на час звернення позивача до суду з цим позовом не встановлено.

Також з матеріалів справи вбачається, що відділом примусового виконання рішень до відповідача направлялись Міністерству внутрішніх справ України вимога від 21 січня 2020 року для надання доказів виконання рішення, з урахуванням ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 березня 2014 року, про поновлення позивача на посаді заступника начальника департаменту (служби) внутрішньої безпеки МВС України з 18 грудня 2007 року та про допущення його до фактичного виконання службових обов`язків на цій посаді шляхом надання документів, або належним чином завірених копій, що підтверджують виконання рішення суду в повному обсязі (а.с. 25).

Доказів реагування відповідача на вказану вимогу державного виконавця судами попередніх інстанцій не встановлено. У матеріалах справи відсутні належні докази, передбачені статтею 72 КАС України про фактичне поновлення його на службі в органах внутрішніх справ та допуску позивача до фактичного виконання службових обов`язків.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції в частині закриття провадження у справі про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року на підставі пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України, оскільки питання, пов`язані зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний період вже були вирішені постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2008 року у справі № 12/61.

На підставі встановлених у цій справі обставин Верховний Суд вважає, що порушене право позивача щодо неотримання грошового забезпечення за час вимушеного прогулу підлягає судовому захисту за період з 24 травня 2008 року по 25 лютого 2020 року, з огляду на таке.

Як свідчать матеріали справи, з урахуванням того, що на неодноразові вимоги судів відповідач не надав довідку про середньоденне грошове забезпечення позивача, обчисленого відповідно до спеціального нормативно-правового акта та за відсутністю у справі документів, які б підтверджували розмір середньомісячного грошового забезпечення, при вирішенні питання, яку суму належить стягнути на користь позивача, суд приймає до уваги розрахунок, наведений у позовній заяві.

Позивачем нараховано суму грошового забезпечення відповідно до Указу президента України «Про умови грошового забезпечення осіб рядового начальницького складу та оплати працівників органів внутрішніх справ» від 04 жовтня 1996 року № 926/96.

Розрахунок грошового забезпечення позивача із 01 січня 2008 року:

- посадовий оклад - 1900 грн.,

- доплата за звання полковника складала 135 грн.,

- доплата за вислугу років становила 40%, що дорівнює (1900+135 )х40%= 814 грн.,

- надбавка за службу в умовах режимних обмежень дорівнювала 15%, що становить 285 грн.,

- надбавка за оперативно-розшукову діяльність у розмірі 50%. що дорівнює 950 грн.,

- надбавка за виконання особливо важливих завдань у розмірі 1424.50грн.

- премія у розмірі 80% становить 4406,80 грн.

Таким чином, щомісячне грошове забезпечення позивача за період із 01 січня 2008 року по 13 грудня 2015 року складало: 1900 + 135 + 814 + 285 + 950 + 1424,5 + 4406,8 = 9915,30 грн.

Середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) становить (9915,30 + 9915,30)/(30 + 31) = 325,09 грн.

Кількість днів для розрахунку складається із періоду 01 січня 2008 року по 31 грудня 2015 року з урахуванням двох високосних років (2008 та 2012) та 14 днів із 18 грудня 2007 року по 31 грудня 2007 року та становить 8 років х 365 днів +2+14 = 2936 днів.

Середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу за період 18 грудня 2007 року по 31 грудня 2015 року складає 325,09 грн. х 2936 днів = 954464,24 грн.

Із 01 січня 2016 року грошове забезпечення поліцейських Національної поліції України рахується відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988.

Розрахунок грошового забезпечення позивача із 01 січня 2016 року:

- посадовий оклад - 7400 грн.

- спеціальне звання полковник поліції - 2400 грн.

- надбавка за стаж служби в поліції (50%) - 4900 грн.

- надбавка за виконання функцій державного експерта з питань таємниць та надбавку за службу в умовах режимних обмежень 1110 грн.

- премія - 16679 грн.

- надбавка за специфічні умови проходження служби в поліції в розмірі до 100 % посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби - 14700 грн.

Всього грошове забезпечення позивача на місяць за період із 01 січня 2016 року по 25 лютого 2020 року становить: 7400 + 2400 + 4900+ 1110+ 16679+ 14700 = 47189 грн.

Середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) за період із 01 січня 2016 року по 25 лютого 2020 становить: (47189 + 47189) / (30+31) = 1547,18 грн.

Кількість днів для розрахунку з урахуванням високосного року 2016 дорівнює: 365x4+1+31+25 = 1517 днів.

Середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу за період із 01 січня 2016 року по 25 лютого 2020 року складає: 1547,18 грн * 1517 днів = 2347072,06 грн.

Проте, з урахуванням правомірного закриття провадження у цій справі судом апеляційної інстанції у частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 18 грудня 2007 року по 23 травня 2008 року, не підлягає стягненню сума у розмірі 35 197,2 грн., виходячи з розрахунку позивача. Кількість робочих днів за цей період становить 108 днів з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 325,90 грн. (325,90*108 = 35 197,2 грн.).

Таким чином середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу за період з 24 травня 2008 року по 25 лютого 2020 року становить 3 266 339,1 грн. (3 301 536,30 грн. - 35 197,2 грн. = 3266339,1 грн.).

Також згідно з пунктом 2.16 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надається матеріальна допомога у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення на день виплати, та один раз на рік - допомога для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 2.16.2. вказаної інструкції матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань особам рядового і начальницького складу надається протягом року за мотивованим рапортом особи рядового чи начальницького складу у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, яке особа отримувала на день виплати.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та свідчать матеріали справи, позивач до виконання посадових обов`язків не приступав та не звертався з мотивованим рапортом для отримання матеріальної допомоги.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про безпідставність позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги у сумі 268 078,4 грн.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої - другої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

За наведеного правового регулювання та обставин справи касаційну скаргу слід задовольнити частково, скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2021 року в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 24 травня 2008 року по 01 лютого 2011 року із прийняттям у цій частині нової постанови.

Висновки щодо розподілу судових витрат

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2021 року в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 24 травня 2008 року по 01 лютого 2011 року - скасувати.

У скасованій частині прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити та стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (Код ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 24 травня 2008 року по 25 лютого 2020 року в розмірі 3 266 339 грн.10 коп.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.Г. Загороднюк

Судді Л.О. Єресько

В.М. Соколов