Справа № 420/24516/21
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2022-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

06 грудня 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення № 242-VIII дванадцятої сесії VIII скликання від 10 вересня 2021 року Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області яким відмовлено ОСОБА_1 в передачі йому безоплатно у власність земельної ділянки та розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1 га для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області в межах населеного пункту с. Лимана, у зв`язку із відсутністю містобудівної документації, що унеможливлює встановлення відповідності місця розташування об`єкта вимогам містобудівної встановлення документації;

- зобов`язати Таїровську селищну раду Одеського району Одеської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,10 га по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач, з покликанням на фактичні обставини справи щодо прийняття спірного рішення, зазначає, що земельні ділянки з кадастровими номерами :02:005:1115, :02:005:1116, :02:005:1105, якi розташовані по обидві сторони вiд затребуваної земельної ділянки по тій самій стороні АДРЕСА_1 , мають цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до Рішення № 94-VII сьомої сесії VII скликання від 07 березня 2019 року Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, яким було відмовлено ОСОБА_1 в передачі йому безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку орієнтовною площею 0,1 га та, вiдповiдно, на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , підставою для відмови у наданні дозволу було відсутність плану зонування та детального плану території даної частини населеного пункту.

Як вказує позивач, відповідно до офіційного сайту Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (https://tairovska-gromada.gov.ua) станом на дату ухвалення оспорюваного рішення не було затверджено детального плану території даної частини населеного пункту. Позивач стверджує, що розробка містобудівної документації є обов`язком органу місцевого самоврядування, а не громадянина, що в свою чергу вказує на те, що невиконання органом місцевого самоврядування своїх обов`язків не може бути підставою для обмеження прав громадян (адже обов`язок розроблення зазначених планів виник з 2011 року).

У позові зазначено, що з огляду на те, що ОСОБА_1 в поданих з клопотанням графічних матеріалах зазначив бажане місце розташування земельної ділянки, Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області безпідставно відмовила позивачу у наданні дозволу на виготовлення документації із землеустрою, а тому суд має визнати протиправним та скасувати зазначене рішення.

Ухвалою суду від 13.12.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в порядку ст.262 КАС України.

10.01.2022 року (вх.№ЕП/568/22) від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області вважає вимоги позивача необґрунтованими, та що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з огляду на таке.

В поданій до Таїровської селищної ради заяві ОСОБА_1 просить передати земельну ділянку y власність для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку. Тим самим позивач не вказав, за яким конкретним призначенням вiн має намір отримати наведену в поданій заявi земельну ділянку. У роздруківках iнформацiї ДЗК про право власності та речовi права на земельні ділянки, які додані позивачем до своєп позовної заяви, чітко визначено цільове призначення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення. Відповідно до класифікації видiв цільового призначення земель, затвердженого наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 цiльове призначення: ведення особистого селянського господарства та садівництво вiднесено до земель сільськогосподарського призначення. Разом з тим, згідно класифікації видів цільового призначення земель, таке цільове призначення як: будівництво житлового будинку віднесено до земель житлової та громадської забудови.

Враховуючи викладене, як вказано у відзиві, відповідач не має можливості встановити, за яким цільовим призначенням ОСОБА_1 просить передати йому у власність бажану земельну ділянку.

Щодо відмови позивачу в передачі йому безоплатно у власність земельної ділянки та розробленні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельноп у зв`язку із відсутністю містобудівної документації, що унеможливлює встановлення відповідності місця розташування об`єкта вимогам містобудівної документації, відповідач зазначає, що відсутність розробленої та затвердженої містобудівної документації позбавляє Таїровську селищну раду можливості приймати рішення щодо розпорядженнями землями територіальної громади, що суперечить положенням Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельного кодексу України.

Тому, вказано у відзиві, Таїровською селищною радою в 2019 році на 19 сесії VII скликання було прийняте рішення № 306-VII вiд 27.11.2019 року «Про розроблення генерального плану села Лиманка Овідіопольського району Одеської області із зміною (розширенням) меж населеного пункту». Так, саме розроблення генерального плану надасть можливість вирішення питань щодо розпорядженнями землями територіальної громади у відповідності до положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельного кодексу України.

Щодо вимог позивача про зобов`язання Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,10 га по АДРЕСА_1 , то відповідач вважає, що нi суд, ані будь-який інший орган не наділений повноваженнями щодо зобов`язання депутата місцевої ради голосувати так чи інакше по будь-якому питанню порядку денного сесії ради.

Зважаючи на вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

11.01.2022 року (вх.№1651/22) від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов, відповіді на відзив і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено такі факти та обставини.

23.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до голови Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про передачу йому у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку орієнтовною площею 0,1га по АДРЕСА_1 та надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки. До заяви було додано графічні матеріали із зазначенням орієнтовного розташування земельної ділянки, а також документи, що посвідчують особу заявника.

Рішенням Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №94-VII від 07.03.2019 року позивачу було відмовлено у задоволенні його клопотання з підстав відсутності плану зонування та детального плану території даної частини населеного пункту (а.с.10) на підставі ст.ст.12, 83, ч.7 ст.118 ЗК України, ст.17 ЗУ «Про основи містобудування», ст.24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Позивач не погодився із вказаним рішенням, звернувшись до Одеського окружного адміністративного суду із позовом (справа №420/5327/19).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2019 року по справі №420/5327/19, яке набрало законної сили 16.01.2020 року:

- частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання надати дозвіл;

- визнано протиправним та скасовано Рішення №94-VII сьомої сесії VII скликання від 07 березня 2019 року Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, яким відмовлено ОСОБА_1 в передачі йому безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку орієнтовною площею 0,1 га та, відповідно, в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , у зв`язку із відсутністю плану зонування та детального плану території даної частини населеного пункту;

- зобов`язано Таїровську селищну раду Овідіопольського району Одеської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.11.2018р. про передачу йому у власність земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1га на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області;

- відмовлено в іншій частині вимог.

Як вказує позивач, зазначене рішення було передано разом з повторною заявою для виконання до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області. В повторній заяві про надання дозволу ОСОБА_1 було конкретизовано цільове використання земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

На підтвердження вказаної обставини позивачем надано до суду копію відповідної заяви.

Судом встановлено, що 24.04.2020 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2019 року по справі №420/5327/19, повторно розглянувши заяву гр. ОСОБА_1 про передачу йому у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку орієнтовною площею 0,1 га та, відповідно, надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , керуючись ст.ст.18, 83, ч.6, ч.7 ст.118, ч.1 ст.121 Земельного кодексу України, ст.17 Закону України «Про основи містобудування», ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області прийнято рішення №446-VII «Про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га по АДРЕСА_1 », яким:

- відмовлено ОСОБА_1 в передачі безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку орієнтовною площею 0,1 га і, відповідно, в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , у зв`язку із невідповідністю запропонованого місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме: належність земельної ділянки до земель загального користування населеного пункту, що використовуються для під`їзних шляхів, інженерних мереж населеного пункту.

Вважаючи рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №446-VII від 24.04.2020 року «Про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га по АДРЕСА_1 » протиправним, позивач звернувся до суду із позовною заявою по справі №420/4607/20.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 року по справі №420/4607/20 позов ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення № 446-VII двадцять четвертої сесії VII скликання від 24 квітня 2020 року Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про відмову ОСОБА_1 в передачі йому безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку орієнтовною площею 0,1 га та, відповідно, в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , у зв`язку із невідповідністю запропонованого місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме: належність земельної ділянки до земель загального користування населеного пункту, що використовуються для під`їзних шляхів, інженерних мереж населеного пункту, зобов`язано Таїровську селищну раду Овідіопольського району Одеської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.11.2018р. про передачу йому у власність земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1га на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, відмовлено в задоволенні решти позовних вимог, стягнуто з Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840,80 грн.

Судом встановлено, що 10.09.2021 року за результатами розгляду клопотання гр. ОСОБА_1 від 23.11.2018 р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1 га для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області в межах Населеного пункту с. Лиманка, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 оку по справі №420/4607/20, постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду д 03.02.2021 року по справі №420/4607/20, керуючись статтями 12, 40, 83, 118, 121, 122, 1861 Земельного кодексу України, статтею 50 Закону України «Про землеустрій», пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Таїровською селищною радою Одеського району Одеської області прийнято рішення №242-VIII «Про відмову гр. ОСОБА_1 щодо передачі йому безоплатно у власність земельної ділянки та наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1 га для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області в межах населеного пункту с. Лиманка», у зв`язку із відсутністю містобудівної документації, що унеможливлює встановлення відповідності місця розташування об`єкта вимогам містобудівної документації.

Вважаючи протиправним та таким, що підлягає скасуванню рішення № 242-VIII дванадцятої сесії VIII скликання від 10 вересня 2021 року Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, яким відмовлено ОСОБА_1 в передачі йому безоплатно у власність земельної ділянки та розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1 га для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області в межах населеного пункту с. Лимана, у зв`язку із відсутністю містобудівної документації, що унеможливлює встановлення відповідності місця розташування об`єкта вимогам містобудівної встановлення документації, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 статті 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад.

Згідно ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Частинами 2,3 ст.22 Земельного кодексу України передбачено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Частиною 1 статті 38 Земельного кодексу України передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Згідно з ст.40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Пунктом б ч.1 ст.81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно п. б ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

За змістом статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність встановлені статтями 118, 122 ЗК України.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст. 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до п. 6, 7, 8 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Таким чином, Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу, який розширеному тлумаченню не підлягає, а саме, невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року у справі №21-358а13 та в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №545/808/17, від 05 березня 2019 року у справі №360/2334/17.

Так, земельна ділянка орієнтовною площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , дозвіл на розробку проекту щодо відведення якої просив відповідача надати ОСОБА_1 межує з земельними ділянками з кадастровими номерами :02:005:1115, :02:005:1116, :02:005:1105, які розташовані по обидві сторони від затребуваної земельної ділянки по тій самій стороні АДРЕСА_1 .

Вказані земельні ділянки мають цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства A.01.03».

Також, поряд із земельною ділянкою орієнтовною площею 0,1 га по АДРЕСА_1 дозвіл на розробку проекту щодо відведення якої просив відповідача надати ОСОБА_1 знаходяться земельні ділянки з кадастровими номерами :02:005:0006, :02:005:0554.

Вказані земельні ділянки мають цільове призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) B.02.01».

Суд зазначає, що в заяві від 23.11.2018 року ОСОБА_1 просив про передачу йому у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку орієнтовною площею 0,1га по АДРЕСА_1 та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки.

Водночас, у повторній заяві про надання дозволу ОСОБА_1 було конкретизовано цільове використання земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Суд зазначає, що в публічній кадастровій карті відсутні відомості щодо цільового призначення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , дозвіл на розробку проекту щодо відведення якої просив відповідача надати ОСОБА_1 .

Натомість в публічній кадастровій карті вказано «Район: Овідіопольський; КОАТУУ: 123755800; Зона: 02; Квартал: 005».

Отже, ні подаючи заяву від 23.11.2020 року, ні звертаючись до відповідача із повторною заявою, позивач не міг виконати вимоги ч.6 ст.116 Земельного кодексу України, а саме: зазначити цільове призначення відповідної земельної ділянки.

Зважаючи на вказане, суд не приймає до уваги доводи відповідача як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог на те, що позивачем не вказано за яким конкретним призначенням він має намір отримати неведену у поданій заяві земельну ділянку.

Суд зазначає, що приймаючи спірне рішення № 242-VIII відповідач втретє відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землектрою та підставою для такої відмови була відсутність містобудівної документації, що унеможливлює встановлення відповідності місця розташування об`єкта вимогам містобудівної документації.

Суд вважає за доцільне зазначити, що поняття генерального плану населеного пункту, плану зонування території та детального плану території наведені у статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Так, генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; детальний план території - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території; план зонування території (зонінг) - документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

За змістом положень статей 17, 18 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" генеральний план населеного пункту та план зонування території розробляється для містобудівних потреб та затверджується органами місцевого самоврядування та виконавчими органами рад відповідно.

Таким чином, відсутність плану зонування території населеного пункту не залежить від волевиявлення позивача та не доводить наявність тих обов`язкових умов, з якими законодавець пов`язує можливість відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення запитуваної земельної ділянки.

Відтак, на переконання суду, відсутність містобудівної документації місцевого рівня, а саме плану зонування території у складі генерального плану населеного пункту, на основі якої селищна рада, як орган місцевого самоврядування, може надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, не являється законною підставою для прийняття відповідачкм спірного рішення.

Разом з тим, суд зазначає, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку вказаного проекту, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №360/2334/17.

При цьому, відповідно до п.71 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України " державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Як вказав Європейський Суд у рішенні по справі «Ольссон проти Швеції», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки. Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін). Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»).

Вищевказані обставини, на думку суду, свідчать про те, що спірне рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Вирішуючи вимоги позивача про зобов`язання Таїровську селищну раду Одеського району Одеської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,10 га по АДРЕСА_1 , суд виходить з такого.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

У рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).

Як встановлено судом, позивачу тричі відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Приймаючи спірне рішення у даній справі № 242-VIII відповідач втретє відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землектрою та підставою для такої відмови було відсутність містобудівної документації, що унеможливлює встановлення відповідності місця розташування об`єкта вимогам містобудівної документації.

У рішенні №446-VIII від 24.04.2020 року підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землектрою було невідповідність запропонованого місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме: належність земельної ділянки до земель загального користування населеного пункту, що використовуються для під`їзних шляхів, інженерних мереж населеного пункту.

А у рішенні №94-VIII від 07.03.2019 року підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землектрою було відсутність плану зонування та детального плану території даної частини населеного пункту.

Усі ці підстави як згідно з рішеннями судів по справі №420/4607/20, №420/5327/19, так і за висновками суду по даній справі визнані необґрунтованими.

За таких обставин, оскільки позивачу вже тричі безпідставно відмовлено у наданні дозволу на розробку землестрою, суд дійшов висновку, що задля ефективного та належного (щодо даних правовідносин) способу захисту прав позивача і похідна вимога ОСОБА_1 є такою, що підлягає задоволенню шляхом зобов`язання Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,10 га по АДРЕСА_1 та що в даном випадку будуть відсутні підстави вважати, що із прийняттям такого рішення відбудеться втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір за подання вказаного адміністративного позову у розмірі 908,00 грн.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ради Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області на користь позивача судового збору в розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241- 246, 250, 255, 295, 371 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Рішення № 242-VIII дванадцятої сесії VIII скликання від 10 вересня 2021 року Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, яким відмовлено ОСОБА_1 в передачі йому безоплатно у власність земельної ділянки та розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,1 га для ведення особистого селянського господарства/садівництва/будівництва житлового будинку території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області в межах населеного пункту с. Лимана, у зв`язку із відсутністю містобудівної документації, що унеможливлює встановлення відповідності місця розташування об`єкта вимогам містобудівної документації.

Зобов`язати Таїровську селищну раду Одеського району Одеської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,10 га по АДРЕСА_1 .

Стягнути з Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області (вул.40-річчя Перемоги, буд.25, смт.Таїрове, Овідіопольський р-н, Одеська обл., 65469, ).

Суддя С.М. Корой