Справа № 280/5020/21
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2022-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 травня 2022 року м. Дніпро справа № 280/5020/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.10.2021 року (головуючий суддя Максименко Л.Я.)

в адміністративній справі №280/5020/21 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 16.06.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у вигляді відмови, оформленої листом від 16.01.2021 №0800-0202-8/2831, розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.11.2020 про призначення пенсії за віком та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.11.2020 про призначення пенсії за віком по суті з урахуванням вимог рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-р/2009;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у вигляді відмови, оформленої листом від 16.01.2021 №0800-0202-8/2831, призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі заяви від 02.11.2020 про призначення пенсії та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі заяви від 02.11.2020 про призначення пенсії з урахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, стажу, зазначеного у трудовій книжці, починаючи з 06.01.2021, тобто з дати надходження до Головного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області заяви від 02.11.2020.

Також позивач просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу по справі у розмірі 16 707 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області листом від 16.01.2021 № 0800-0202-8/2831 відмовлено позивачу у розгляді по суті його заяви від 02.11.2020 про призначення пенсії та у призначені пенсії за віком на підставі Законів України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV та «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ. Зазначає, що мотивом відмови є відсутність у позивача місця реєстрації в Україні, оскільки він з 1999 року проживає в Федеративній Республіці Німеччина. Стверджує, що бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви позивача є протиправною, оскільки її допущено не обґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дії, упереджено, недобросовісно, нерозсудливо, з порушенням принципу рівності перед законом та із проявами очевидної дискримінації стосовно позивача.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12.10.2021 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 02.11.2020 про призначення пенсії за віком;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.11.2020 про призначення пенсії за віком по суті з прийняттям відповідного рішення з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного рішення.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 681 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивач, маючи постійне проживання у Федеративній Республіці Німеччина, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України. що до заяви про призначення пенсії за віком представником позивача була надана копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон, яким посвідчено особу позивача, дату його народження, а також те, що виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, суд дійшов висновку про безпідставність відмови відповідача у реалізації конституційного права позивача на пенсійне забезпечення з підстав ненадання документа, що підтверджує місце проживання (реєстрації) позивача на території України, відтак про протиправність бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії від 02.11.2020. Крім того, суд зауважив, що питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією ГУ ПФУ в Запорізькій області і суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу державної влади, тому дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 02.11.2020 про призначення пенсії за віком з прийняттям відповідного рішення та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.11.2020 про призначення пенсії за віком по суті з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного рішення.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу по справі у розмірі 16 707грн., суд першої інстанції зазначив, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартістю 16707грн. є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, з урахуванням часу, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг). Зауважив, що не всі, перелічені в акті послуги є по суті видами адвокатської діяльності в контексті Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, не потребують спеціальних знань та є суто технічною роботою. Крім того, врахував часткове задоволення позовних вимог, відтак дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню позивачу за період розгляду справи у суді першої інстанції у співмірності до наданих послуг становить 3000грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем та відповідачем подані апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції частково та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у вигляді відмови, оформленої листом від 16.01.2021 № 0800-0202-8/2831, та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі заяви від 02.11.2020 про призначення пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі заяви від 02.11.2020 про призначення пенсії з урахуванням заробітної плати для обчислення пенсії та стажу, зазначеного у трудовій книжці, починаючи із 06.01.2021, а саме, з дати надходження до Головного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області заяви від 02.11.2020;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 16 707 грн. (шістнадцять тисяч сімсот сім гривень) 46 копійок.

У решті зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що відповідач, не заперечуючи наявність у позивача стажу та віку, необхідних для призначення пенсії, відмовився розглядати по суті його заяву від 02.11.2020. ГУ ПФУ в Запорізькій області у своїх відповідях зазначив, що у позивача немає права на пенсію через відсутність місця реєстрації проживання в Україні, відтак висловив своє ставлення до права позивача на призначення пенсії. Крім того зазначає, шо відповідач умисно створив позивачу штучні перешкоди в реалізації ним права на пенсію, тому такі дії пенсійного органу дають підстави вважати, що, виконуючи рішення суду першої інстанції в частині розгляду по суті заяви позивача від 02.11.2020, ГУ ПФУ в Запорізькій області може ухвалити рішення про відмову в призначенні пенсії, або знову ухилитися від належного розгляду заяви позивача по суті., відтак оскаржуване судове рішення, яким суд зобов`язав відповідача лише розглянути заяву від 02.11.2020, не є ефективним засобом захисту прав позивача та не приведе до фактичного призначення йому пенсії. Отже, ефективним засобом захисту прав позивача може бути тільки задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити пенсію ОСОБА_1 .

Також зазначив, що позивач має достатні вік та стаж для призначення йому пенсії за віком.

Крім цього, зазначив про незгоду зі зменшенням судом сум витрат, понесених на професійну правничу допомогу. Вказує, що надані суду документи пов`язані виключно з питанням призначення позивачу пенсії, а значить, і витрати понесені у зв`язку із даною справою. Кількість документів, їх великий обсяг самі по собі свідчать про значний об`єм роботи, виконаної адвокатом, та час, витрачений ним на надання професійної правничої допомоги, тому сума 16607,46 грн., сплачена позивачем адвокату, є співмірною отриманій правовій допомозі. Зауважує, що доводи про те, що дана справа відносить до категорії нескладних, не є підставою для відмови у задоволенні цих вимог. Посилається на те, що саме відповідач своєю протиправною бездіяльністю спричинив значні витрати позивача на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що зазначена в заяві про призначення пенсії адреса реєстрації та проживання позивача не відноситься до території, на яку поширюються повноваження відповідача. Представником позивача не були надані документи, які б підтверджували його постійну реєстрацію на території України, що давало би відповідачу підстави для призначення пенсії. Зауважує, що суд першої інстанції не з`ясував той факт, що колишнє проживання позивача у м.Запоріжжя не породжує причинного зв`язку із його вимогою призначити пенсію сьогодні. Отже, в порушення вимог пунктів 2.1, 2.9, 2.22 Порядку №22-1 суд першої інстанції не встановив, що позивачем не надано дійсного паспорту та документу про своє місце проживання або реєстрації в межах України.

Стосовно стягнення судом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. відповідачем в апеляційній скарзі не наведено жодних аргументів.

Відзиви на апеляційні скарги до суду не надходили, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що представник ОСОБА_1 (адвокат Дебольський М.Ю.) звернувся до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії (а.с. 46-65).

Листом Департаменту пенсійного забезпечення заяву про призначення пенсії та додані до неї документи направлено для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (а.с.69, 69 з/с).

Листами від 16.01.2021 вих. № 0800-0202-8/2831 та від 18.01.2021 вих. № 505-19/П-02/8-0800/21, від 09.02.2021 вих. №0800-0202-8/9591 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повідомило, що до розгляду питання про призначення позивачу пенсії управління може повернутись після подання заявником паспорту громадянина України та оригіналів документів, визначених Порядком 22-1 та Постановою 1596 (а.с. 72, 73).

Листом від 05.03.2021 вих. № 2632-2148/П-02/8-0800/21 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повідомило представника позивача, що для призначення пенсії ОСОБА_1 необхідно подати до Управління документ, що засвідчує його особу та проживання на території України та оригінали документів (а.с.86).

26.03.2021 представник ОСОБА_1 повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, надавши нотаріально засвідчені копії документів, необхідних для призначення пенсії (а.с. 87-92).

Листом від 16.04.2021 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області знову повідомило, що до розгляду питання про призначення позивачу пенсії управління може повернутись після подання заявником паспорту громадянина України та оригіналів документів, визначених Порядком 22-1 та Постановою 1596 (а.с. 94).

Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо призначення пенсії позивачу, протиправною.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовільнив частково.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 №1382-IV, норми Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. № 22-1.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

За змістом статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

При цьому згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною 3 статті 25 Конституції України визначено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (ЗУ №1058-IV).

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (№1058-IV) визначено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Слід зазначити, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років (ч.1 ст.26 ЗУ №1058-IV).

Матеріалами справи підтверджується, що позивач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України згідно паспорту України для виїзду за кордон (номер паспорта НОМЕР_1 ), який виданий 22.09.2014 року та дійсний до 22.09.2024 року (а.с. 28, 28 з/с).

При цьому, матеріалами справи також підтверджується, що позивач постійно проживає в ФРН (Федеративній Республіці Німеччини) та прийнятий на консульський облік Генерального консульства України в Мюнхені 16 лютого 2000 року (а.с. 28 з/с).

Порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії визначено статтею 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (№1058-IV).

Відповідно до частини 1 статті 44 заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку (ч.1 ст.45 ЗУ №1058-IV).

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затверджено постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. №22-1 (Порядок № 22-1).

За змістом пунктів 1.1., 1.2. Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Заява про призначення пенсії працюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником до органу, що призначає пенсію, через уповноважену посадову особу підприємства, установи, організації (далі - посадова особа) за місцезнаходженням такого підприємства, установи або організації. За бажанням особи така заява може бути подана особисто за місцем проживання (реєстрації) або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника.

Відповідно до п. 1.6. Порядку № 22-1 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Згідно із п. 1.7. Порядку № 22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис.

Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів.

Із пункту 2.1. Порядку № 22-1 вбачається, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, як:

1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу).

3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 3, 4 до Положення).

За бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

У разі якщо страховий стаж починаючи з 01 липня 2000 року становить менше 60 місяців, особою подається довідка про заробітну плату (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року (додаток 1).

Згідно із пунктом 2.9. Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що вказана норма виконана позивачем (представником позивача), оскільки наданими документами, а саме, паспортом України (для виїзду за кордон) номер паспорта НОМЕР_1 , засвідчено особу ОСОБА_1 , вказано вік: ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що особа є громадянином України, встановлено, що вказаний паспорт є дійсним (виданий 22.09.2014 року та дійсний до 22.09.2024 року), а також вказаним паспортом зазначено місце постійного проживання Портного Михайла: ФРН (Федеративній Республіці Німеччини), ОСОБА_2 прийнятий на консульський облік Генерального консульства України в Мюнхені 16 лютого 2000 року (а.с. 28 з/с).

Пунктом 2.22. Порядку № 22-1 передбачено, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 2.23. Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

За змістом пункту 4.2. Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.

В силу вимог пункту 4.3. Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу 2 підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Згідно із пунктом 4.7. Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Отже, громадянин України, який досяг віку, визначеного статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (№1058-IV), за наявності необхідного стажу, може реалізувати своє право на отримання пенсії за віком.

Вказане право реалізується шляхом звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії, до якої додаються документи, передбачені Порядком № 22-1.

При цьому достатність документів встановлюється під час прийняття заяви органом Пенсійного фонду.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис.

Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів у 10-ти денний термін з дня надходження заяви.

Так, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , є громадянином України, звернувся 02.11.2020, тобто після досягнення 65 року, через представника за нотаріально посвідченою довіреністю, до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.

При цьому, цю заяву про призначення пенсії із документами Пенсійним фондом України направлено для розгляду до ГУ ПФУ в Запорізькій області.

Водночас Головним управлінням ПФУ в Запорізькій області заяву ОСОБА_1 не розглянуто та листами повідомлено про те, що позивачу необхідно надати документ, який посвідчує місце проживання (реєстрації) особи на території України та невідповідністю наданих документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058.

Таким чином, заяву позивача у встановлений законом спосіб розглянуто не було, єдиною підставою чого фактично послугувала відсутність документів, які засвідчують місце проживання (реєстрації) особи на території України.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції це порушує права позивача, оскільки позивач має постійне місце проживання на території ФРН.

Частиною 1 статті 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу вимог частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 №1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

У п. 3.3. рішення від 07.10.2009 № 1-32/2009 Конституційний Суд України зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, із збереженням усіх конституційних прав.

Відповідний висновок відповідає висновку Верховного Суду у постанові від 13.06.2019 у справі 204/1134/17 (2а/204/91/17).

Виходячи з наведених законодавчих норм позивач, маючи постійне проживання у Федеративній Республіці Німеччина, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, при цьому, Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Як зазначено вище, відповідно до пунктів 2.9, 2.22. Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року № 2235-III документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

Згідно із частиною 1 статті 22 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20 листопада 2012 року № 5492-VI паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Отже, беручи до уваги те, що до заяви про призначення пенсії за віком представником позивача була надана копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон, яким посвідчено особу позивача, дату його народження, а також те, що виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, тому колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність відмови відповідача щодо реалізації конституційного права позивача на пенсійне забезпечення з підстав ненадання документа, що підтверджує місце проживання (реєстрації) позивача на території України.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що у справі «Пічкур проти України» (Заява № 10441/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що якщо у договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, зумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (пункт 41).

Таким чином право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №804/3646/18.

Посилання відповідача про ненадання оригіналів документів також є необґрунтованими оскільки матеріалами справи підтверджується, що до неодноразових звернень представника позивача до Пенсійного фонду та його територіального органу долучались як оригінали, так і нотаріально засвідчені копії документів.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи представника відповідача про те, що особа для призначення пенсії обов`язково має подати документ, що підтверджує її місце проживання (реєстрації), оскільки за приписами пункт 1.1. Порядку № 22-1 повинна звернутися до управління ПФУ саме за місцем свого проживання та обґрунтовано зазначив, що процедурні моменти звернення до органу Пенсійного фонду не можуть бути перешкодою для реалізації громадянином України права на пенсійне забезпечення.

Оскільки матеріалами справи підтверджується, що вмотивованого рішення про призначення пенсії або відмову у її призначенні за результатами розгляду заяви позивача відповідач не прийняв, тому заява ОСОБА_1 не була розглянута у порядку, встановленому законодавством.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії, що подана 02.11.2020.

Отже відповідачем по суті не була розглянута заява позивача про призначення пенсії, тому, враховуючи цю обставину, колегія суддів апеляційної інстанції не може зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення пенсії, на думку колегії суддів апеляційної інстанції суд першої інстанції з метою забезпечення ефективного судового захисту порушених прав позивача, обґрунтовано вийшов за межі позовних вимог та доцільно зобов`язав відповідача розглянути подану заяву про призначення пенсії, з урахуванням висновків, викладених в даному рішенні суду.

Відповідач в рамках своїх повноважень, зобов`язаний розглянути та за необхідності перевірити відповідність поданих для призначення пенсії документів, визначити на їх підставі достатність або відсутність підстав для призначення виплати пенсії.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що при повторному розгляді питання відповідач не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, скасоване судом.

Таким чином, відповідач має повторно розглянути по суті заяву позивача щодо призначення йому пенсії, з врахуванням висновків, що викладені в рішенні суду.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оскільки позивачем доведено частково ті обставини на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а відповідачем не доведено правомірності своїх дій/рішень, то колегія суддів апеляційної інстанції висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову вважає правильним.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу по справі у розмірі 16 707грн., колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 ст.134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, розмір витрат на правову допомогу має відповідати складності справи; часу, що витрачений адвокатом; обсягу надання послуг; ціні позову або значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Надаючи оцінку правовідносинам між позивачем та відповідачем щодо розподілу судових витрат, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в пункті 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

До правової допомоги належать:

- консультації та роз`яснення з правових питань;

- складання заяв, скарг та інших документів правового характеру;

- представництво тощо.

Водночас, Конституційний Суд України в Рішенні від 30.09.09 р. №23-рп/2009 зазначив, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В силу частини 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач надає докази сплати його витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Однак, суд в силу ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) з урахуванням співмірності витрат, визначених ч. 5 ст. 134 КАС України.

Колегія суддів апеляційної інстанції надаючи оцінку співмірності розміру витрат на правову допомогу, зазначає, що матеріалами справи містять Договір про надання правової допомоги №2/2020. Сторонами договору є ОСОБА_2 (Клієнт) та ОСОБА_3 (адвокат). Цей договір підписаний ОСОБА_1 02.10.2020 року, а ОСОБА_3 05.10.2020. Предметом вказаного договору є надання правової допомоги щодо призначення пенсії уповноваженими органами України (а.с. 34-35).

Також матеріали справи містять Договір про внесення змін до Договору про надання правової допомоги №2/2020 від 02, 05 жовтня 2020, яким врегульовані питання стосовно гонорару та строку дії договору (а.с. 36).

Крім того матеріали справи містять договір №2 про внесення змін до Договору про надання правової допомоги №2/2020 від 02, 05 жовтня 2020 із змінами від 08, 10 січня 2021 року, яким врегульовані питання стосовно гонорару (а.с. 37).

Згідно акту виконаних робіт (наданих послуг), позивач отримав правову допомогу, яка полягала у наступному (а.с. 41):

- підготовка (заяви) звернення ОСОБА_1 вільного зразка про призначення пенсії від 02.11.2020 з вивченням законодавства, судової практики;

- підготовка 3 таблиць щодо розрахунку стажу, коефіцієнтів та розміру пенсії;

- підготовка заяви до Генерального консульства України в Мюнхені з проханням направити заяву (звернення) та додатки до Пенсійного фонду України;

- складання і направлення до МЗС України запиту від 19.10.2020 адвоката про надання інформації, чи виходив ОСОБА_1 з громадянства України; підготовка проекту довіреності, яка у подальшому ОСОБА_1 видана у Генеральному консульстві України в Мюнхені 18.11.2020;

- підготовка звернення від імені ОСОБА_1 від 30.12.2020 на адресу ГУ ПФУ в Запорізькій області;

- підготовка запиту від імені ОСОБА_1 від 12.01.2021 на адресу ГУ ПФУ в Запорізькій області;

- підготовка звернення від імені ОСОБА_1 від 25.01.2021 на адресу ГУ ПФУ в Запорізькій області;

- підготовка запиту від імені ОСОБА_1 від 03.02.2021 на адресу ГУ ПФУ в Запорізькій області;

- підготовка заяви (додатку) від 23.02.2021 від імені ОСОБА_4 на адресу ГУ ПФУ в Запорізькій області;

- завірення у нотаріусів Київського міського нотаріального округу копій з оригіналів документів ОСОБА_1 : паспорта, коду РНОКПП, трудової книжки, диплому, вкладишу до диплому, довідок АТ «Кольська ГМК»;

- складання і підписання від імені Портного М.М. як представником звернення від 26.03.2021 на адресу ГУ ПФУ в Запорізькій області щодо надсилання нотаріально завірених копій документів та з проханням повернутися до розгляду;

- звернення ОСОБА_1 про призначення пенсії від 02.11.2020;

- підготовка позовної заяви з вивченням законодавства, судової практики, аналізом отриманих від ГУ ПФУ в Запорізькій області відповідей;

- друк примірників позовної заяви, додатків до позовної заяви, виготовлення копій; підготовка позовної заяви з додатками на відправку поштою, складання опису, доставка примірників позовної заяви до АТ «Укрпошта» і їх відправка;

- надання усних роз`яснень, консультацій Портному М.М. телефоном (інтернет зв`язком) з роз`ясненням законодавства, прав Портного М.М., питань щодо друку документів, порядку і правил їх підписання, завірення копій документів, порядку направлення документів поштовим зв`язком, електронного поштою, роз`яснень щодо законодавства тощо;

- складання акту виконаних робіт;

- роботи (послуги) під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Згідно квитанцій про отримання адвокатом грошових коштів позивачем сплачено витрати на правничу допомогу у таких сумах: 9 998грн. 46коп., 3 355грн. 65коп., 3 353грн. 35коп. (а.с. 38-40).

Колегія суддів апеляційної інстанції дослідивши послуги, що зазначені в Акті виконаних робіт (наданих послуг), вважає за необхідне зазначити, що до судових витрат на професійну правничу допомогу належать безпосередньо:

- консультації та роз`яснення з правових питань;

- складання заяв, скарг та інших документів правового характеру;

- представництво в суді та в інших державних органах.

Натомість до судових витрат на професійну правничу допомогу не належать друк примірників позовної заяви, додатків до позовної заяви, виготовлення копій, підготовка позовної заяви з додатками на відправку поштою, складання опису, доставка примірників позовної заяви до АТ «Укрпошта» і їх відправка тощо. Такі види послуг не відносяться до правової/правничої допомоги.

Усього позивачем/представником зазначено про одержання витрат на правову допомогу в загальному розмірі 16 707 грн.

Натомість, виходячи з викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що вказана сума не підтверджена та не обґрунтована.

Надаючи оцінку доказам, щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 16707 грн., колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що послуги в такому розмірі не містять обґрунтувань вказаної суми з урахуванням складності справи, витраченого часу, ціни позову, співмірності вказаної суми наданим послугам.

Відтак, враховуючи незначну складність справи, фактично наданні адвокатом правову допомогу, та з урахуванням, що в частині судових витрат на правову допомогу відповідач не зазначає будь-яких доводів та аргументів щодо рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належний розмір судових витрат на професійну правничу допомогу становить 3000 грн.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на результати апеляційного розгляду справи, судові витрати не підлягають розподілу.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. 122, 123, 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 328,3 29 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.10.2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття 05.05.2022 та оскарженню не підлягає, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України; касаційне оскарження здійснюється протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 12.05.2022.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова