Справа № 120/15061/21-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2022-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

25 травня 2022 р. Справа №120/15061/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Вінницької міської ради.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража.

Проте, за результатами розгляду поданого клопотання Вінницька міська рада своїм рішенням №549 від 27 серпня 2021 року відмовила у надані такого дозволу у зв`язку з невідповідністю намірів вимогам містобудівної документації (земельна ділянка розташована в межах комунально-складської зони), а також з посиланням на статтю 41 Земельного кодексу України.

Не погодившись із таким рішенням, позивач звернувся до суду із позовом щодо визнання протиправним та скасування рішення Вінницької міської ради №549 від 27 серпня 2021 року, яким йому відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража, а також зобов`язання надати відповідний дозвіл.

Ухвалою від 15 листопада 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, задоволено клопотання позивача щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні).

03 грудня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. У відзиві зазначено, що відповідно до Плану зонування міста Вінниці ділянка, яку позивач має намір отримати у власність, розташована в комунально-складській зоні міста. Відповідно до пункту 5.1 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій" у процесі містобудівного проектування території на місцевому рівні визначаються, зокрема, території комунально-складської забудови, на якій розташовані підприємства складського господарства, житлово-комунального господарства, поводження з побутовими відходами, зооветеринарного обслуговування, території місць поховання, пожежно-рятувальних підрозділів. Відповідно до пункту 7.5.2 ДБН Б.2.2-12:2019 при плануванні території логістичного центру доцільно передбачати розміщення інформаційно-аналітичного пункту, а також складських приміщень, обладнаних пристосуваннями для розвантаження і комплектації вантажів. Пунктом 7.44 ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" гаражі та автостоянки індивідуальних автомобілів слід розміщувати, в основному, на переферії житлових районів і міжмагістральних територіях, або у їхніх межах на ділянках, віддалених від місць, призначених для ігор дітей і відпочинку населення.

Відтак, представник відповідача зауважує, що позивач бажає отримати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража, що розташована у зоні, яка призначена для розміщення підприємств складського господарства, житлово-комунального господарства, поводження з побутовими відходами, зооветеринарного обслуговування, території місць поховання, пожежно-рятувальних підрозділів, що підтверджується Планом зонування міста Вінниці, що унеможливлює передачу такої ділянки у власність позивачеві, а тому радою правомірно відмовлено заявнику в наданні такого дозволу. За наведених обставин представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 звернувся до Вінницької міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража № НОМЕР_1 орієнтовною площею 0,0036 га, що розташована по АДРЕСА_1 . До такого клопотання, окрім інших документів, долучено також і графічний матеріал із зображенням місця розташування бажаної земельної ділянки.

Рішенням 11 сесії 8 скликання Вінницької міської ради від 27 серпня 2021 року №549 позивачу відмовлено у наданні такого дозволу у зв`язку з невідповідністю намірів вимогам містобудівної документації (ділянка розташована в комунально-складській зоні), а також з посиланням на статтю 41 Земельного кодексу України.

Надаючи правову оцінку рішенню міської ради, що оскаржується, суд зважає на таке.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля визнана основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Положеннями частини 1 статті 3 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 2 статті 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 Земельного кодексу України).

Конкретні категорії земель визначені у частині 1 статті 19 Земельного кодексу України, до яких зокрема належать землі житлової та громадської забудови.

Як зазначено у статті 40 Земельного кодексу України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Згідно з пунктом "д" частини 1 статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Водночас, порядок набуття відповідного права визначається главою 19 розділу IV Земельного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування та порядок надання земельних ділянок комунальної власності у користування передбачені статтями 118, 122 та 123 Земельного кодексу України.

Зокрема, частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Зі змісту рішення міської ради, що оскаржується, слідує, що ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам містобудівної документації.

Разом із відзивом на позовну заяву міською радою надано витяг із Плану зонування міста Вінниці, з якого слідує, що земельна ділянка, яку позивач має намір отримати у власність, розташована в межах комунально-складської зони.

Визначаючись з приводу того, чи обґрунтовано відповідачем відмовлено ОСОБА_1 у наданні відповідного дозволу, суд враховує наступне.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені Законом України Про регулювання містобудівної документації (надалі Закон; слід застосовувати в редакції, чинній на момент прийняття рішення, що оскаржується).

Так, у статті 1 цього Закону наведені визначення, зокрема, генерального плану населеного пункту та плану зонування території (зонінг).

Під генеральним планом населеного пункту розуміється містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. План зонування території (зонінг) це містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону об`єктами містобудування на місцевому рівні є планувальна організація території населеного пункту, його частини (групи земельних ділянок) зі спільною планувальною структурою, об`ємно-просторовим рішенням, інженерно-транспортною інфраструктурою, комплексом об`єктів будівництва, що визначаються у населених пунктах, відповідно до меж населених пунктів, їх функціональних зон (сельбищної, промислової тощо), житлових районів, мікрорайонів (кварталів), приміських зон відповідно до містобудівної документації на місцевому рівні.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану. Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується її замовником за погодженням з розробником. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

Приписами статті 18 Закону передбачено, що план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

В ході судового розгляду встановлено, що рішенням Вінницької міської ради від 28 травня 2021 року №451 затверджено План зонування м. Вінниці, який є невід`ємною частиною Генерального плану міста Вінниці.

При дослідженні витягу з Плану зонування міста Вінниці, наданого сторонами, земельна ділянка, яку позивач має намір отримати у власність для будівництва гаража, розташована в межах комунально-складської зони.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 квітня 2019 року №104 затверджено ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій».

Відповідно до пункту 5.1 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій" у процесі містобудівного проектування території на місцевому рівні визначаються, зокрема, території комунально-складської забудови, на якій розташовані підприємства складського господарства, житлово-комунального господарства, поводження з побутовими відходами, зооветеринарного обслуговування, території місць поховання, пожежно-рятувальних підрозділів.

Пунктами 7.5.1 та 7.5.2 ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування та забудова територій" визначено особливості планування та забудови комунальної зони та зони транспортно-складської забудови. Так, вказаними положеннями передбачено, що комунальна зона призначена для розміщення підприємств, які забезпечують обслуговування об`єктів та систем соціальної, транспортної, інженерної інфраструктури, а також житлово-комунального господарства і надають послуги мешканцям населеного пункту. Зону транспортно-складської забудови (логістичні, складські центри) доцільно розміщувати у периферійній зоні населеного пункту або за його межами біля відповідних транспортних комунікацій.

Відтак, враховуючи те, що місце розташування земельної ділянки, яку позивач має намір отримати у власність, не відповідає вимогам Плану зонування міста Вінниці, який є різновидом містобудівної документації, тому відповідачем обгрунтовано відмовлено позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення в частині відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки прийнято в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, а тому підстави для його скасування відсутні.

У зв`язку із відмовою у задоволенні основної вимоги, тому задоволенню не підлягає і похідна вимога зобов`язального характеру.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити повністю.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог відсутні підстави для відшкодування позивачеві понесених ним судових витрат.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )

Відповідач: Вінницька міська рада (місцезнаходження: 21050, м. Вінниця, вул. Соборна, буд. 59; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 25512617)

Рішення суду в повному обсязі складено 25.05.2022

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович