Справа № 420/2667/22
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2022-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2667/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 07.02.2022 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС в Одеській області №Ф-39040-50 від 06.12.2021 року зі сплати єдиного соціального внеску на суму 37788,74 гривень;

2. Зобов`язати Головне управління ДПС в Одеській області виключити з інтегрованої картки платника заборгованість з єдиного соціального внеску ОСОБА_1 у розмірі, визначеному податковою вимогою № Ф-39040-50 від 06.12.2021 року зі сплати єдиного соціального внеску на суму 37788,74 гривень.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона фактично не здійснювала підприємницької діяльності, доходів він неї, відповідно, не отримувала, проте, працювала найманим робітником, а роботодавець сплачував за неї відповідні внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Вважаючи спірну вимогу протиправною, позивач звернулась до суду з позовною заявою.

Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року суддя ухвалив прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 . Відкрити провадження у адміністративній справі. Розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Встановити відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі. Відзив подається до суду разом із документами, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Ухвалою суду від 29 квітня 2022 року суд ухвалив клопотання представника Головного управління ДПС в Одеській області про зупинення провадження по справі №420/2667/22 до закінчення воєнного стану залишити без задоволення, клопотання відповідача про продовження процесуального строку для надання відзиву на позовну заяву до закінчення воєнного стану залишити без розгляду.

05 квітня 2022 року до суду (вх.№ЕС/1007/22) від Головного управління ДПС в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву у якому позивач проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що отримана позивачем заробітна плата як найманого працівника та факт реєстрації його фізичною особою-підприємцем без отриманого від підприємницької діяльності доходу є різними базами нарахування єдиного внеску, які не виключають один одного, а відтак суми внеску, що зазначені у спірній вимозі є такими, що відповідають приписам чинного законодавства.

26 травня 2022 року до суду (вх.№17519/22) від представника ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив у якій позивач зазначає, що у спірних правовідносинах має місце порушення строку обчислення боргу, який мав бути зроблений в кінці календарного місяця (кварталу), що, в свою чергу, позбавило позивача передбачити певні наслідки та узгодити свою поведінку.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.15), з 07.07.2008 року по 27.01.2022 року була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності.

27.01.2022 Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 за її власним рішенням.

У трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_1 (а.с.16-19) зазначені такі відомості про роботу:

з 02.11.2016 по 26.12.2016 приватне підприємство «ТІРА», посада фармацевта;

з 27.12.2016 по 22.04.2020 приватне підприємство «АКС», посада фармацевта;

з 29.07.2020 по 09.09.2020 приватне підприємство «Аптека «Соціальна», фармацевт;

з 23.09.2020 по 30.09.2020 ТОВ «АВ «ФАРМАЦІЯ», фармацевт;

з 01.10.2020 ТОВ «АВ «ЛІКИ», фармацевт.

За даними індивідуальних відомостей про застраховану особу (Форма ОК-5) (а.с.27-31) з 2016 по 2020 роки, зазначеними роботодавцями здійснювалось нарахування єдиного соціального внеску за позивачку як застраховану особу.

Відповідно до інтегрованої картки платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с.59-62), податковий борг позивача зі сплати єдиного внеску у розмірі 37788,74 грн складається з недоїмки за нарахуваннями за період з 2018 року по січень 2021 року.

06 грудня 2021 року Головне управління ДПС в Одеській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-39040-50 (а.с.57), відповідно до якої заборгованість зі сплати єдиного внеску станом на 31 січня 2021 року складає 37788,74 грн у т.ч.: недоїмка 37788,74 грн.

Вважаючи спірну вимогу протиправною, позивач звернулась до суду з позовною заявою.

Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Під грошовим зобов`язанням платника податків, згідно з п.п.14.1.39 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, розуміється сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до п.п.14.1.153 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Під податковим боргом, при цьому, розуміється сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання (п.п.14.1.175 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України).

Відповідно до вимог п.59.1 ст.59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків. Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Згідно з п.59.3 ст.59 Податкового кодексу України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання. Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

За змістом підпунктів 1, 2 розділу ІІ «Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 №610, податкова вимога платнику податків, у якого виник податковий борг, формується контролюючим органом, на який згідно з Кодексом покладається виконання такої функції.

Податкова вимога формується у разі, якщо платник податків не сплатив у встановлені Кодексом строки суму: узгодженого грошового зобов`язання; непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному Кодексом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 1,2 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.

Єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктами 4, 5 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», передбачено, що платниками єдиного внеску є також: фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Суд зазначає, у період, за який підприємцю нараховано зобов`язання зі сплати єдиного внеску (2018-2021 роки) позивачка одночасно була зареєстрована фізичною особою-підприємцем та перебувала у трудових відносинах з роботодавцями (приватне підприємство «ТІРА», приватне підприємство «АКС», приватне підприємство «Аптека «Соціальна», ТОВ «АВ «ФАРМАЦІЯ», ТОВ «АВ «ЛІКИ»).

У вказаний період зазначені підприємства сплачували єдиний соціальний внесок за ОСОБА_1 , як найманого працівника, що підтверджується наявними в матеріалах справи індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5).

Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не врегульовано.

У рішенні від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 Верховний Суд зазначив, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Верховний Суд відмітив, що наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

За наслідками системного тлумачення норм права, Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).

Враховуючи, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то, в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період 2018-2021 роки, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, зазначене виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, який має право провадити господарську діяльність, проте не отримував дохід від неї.

Отже, з урахуванням наведеного, суди при вирішенні спору повинні перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску.

Таким чином, у ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця відсутній обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок у мінімальному розмірі в період її перебування у трудових відносинах з роботодавцями (приватне підприємство «ТІРА», приватне підприємство «АКС», приватне підприємство «Аптека «Соціальна», ТОВ «АВ «ФАРМАЦІЯ», ТОВ «АВ «ЛІКИ»).

При цьому, як вбачається з трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с.16-19), ОСОБА_1 у період з 22.04.2020 по 29.07.2020 та у період з 09.09.2020 по 23.09.2020 не перебувала у трудових відносинах з роботодавцями.

Крім того, як вбачається з даних індивідуальних відомостей про застраховану особу (Форма ОК-5) (а.с.27-31) та з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 10.05.2022 №1500-0703-8/45030, суму заробітку для нарахування пенсії на яку нараховано та сплачено єдиний внесок страхувальниками за зазначені періоди у ОСОБА_1 зазначено у таких розмірах:

квітень 2020 9816,48 грн (22 дні);

травень 2020 0,00 грн;

червень 2020 0,00 грн;

липень 2020 616,04 грн (3 дні);

серпень 2020 4723,00 грн (31 день);

вересень 2020 3227,27 (17 днів).

Згідно з п.5 ст.38 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати визначається в Законі України про Державний бюджет на відповідний рік.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», мінімальна заробітна плата у період з с 01.01.2020 по 31.08.2020 становить 4723,00 грн, а у період з с 01.09.2020 по 31.12.2020 5000,00 грн відповідно.

Відповідно до ч.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, сума заробітку на яку нараховано та сплачено єдиний внесок страхувальниками за ІІ та ІІІ квартали 2020 року у ОСОБА_1 , є менші, ніж мінімальна заробітна плата за відповідний період.

Суд враховує, що відповідно до п.9-10 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», тимчасово звільняються від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, в частині сум, що підлягають нарахуванню, обчисленню та сплаті такими особами за періоди з 1 по 31 березня, з 1 по 30 квітня та з 1 по 31 травня 2020 року за себе. При цьому положення абзацу другого пункту 2 частини першої статті 7 цього Закону щодо таких періодів для таких осіб не застосовуються.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 була зобов`язана нарахувати та сплатити єдиний внесок за ІІ та ІІІ квартали 2020 року у розмірі не менш мінімального, а саме у розмірі 1039,06 грн та 3178,12 грн відповідно, доказів чого суду не надано, а судом не встановлено.

З огляду на наведене податкова вимога № Ф-39040-50 від 06.12.2021 року у частині визначення суми податкового боргу у розмірі 4217,18 грн є такою, що винесена Головним управлінням ДПС в Одеській області правомірно.

Щодо доводів позивача про порушення строку обчислення боргу, який мав бути зроблений в кінці календарного місяця (кварталу), суд зазначає що в силу приписів ч.16 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Крім того, що відсутність формування відповідачем вимоги на кінець кожного календарного місяця (кварталу) не є підставою для звільнення позивача від законодавчо встановленого обов`язку щодо сплати єдиного внеску.

Щодо доводів позивача про те, що він оскаржує вимогу в цілому як єдиний неподільний документ та те, що позивач протягом декількох місяців тимчасово не працювала як найманий працівник або працювала не повний місяць мало би бути враховано відповідачем при формуванні спірної вимоги, чого зроблено не було, суд зазначає, що наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення суб`єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення. Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину, пункт, речення рішення або рішення в частині нарахування певної суми окремого виду податку чи збору, накладення штрафних (фінансових) санкцій в якійсь сумі.

(Аналогічний висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема у постанові від 18.05.2020 у справі №200/12442/18-а).

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування законних підстав для нарахування позивачу недоїмки з єдиного соціального внеску на суму 33571,56 грн, а тому, на думку суду, відповідачем не доведено належним чином факт наявності у позивача боргу з єдиного соціального внеску у цьому розмірі.

Таким чином позов підлягає частковому задоволенню шляхом визнання частково протиправною та скасування вимоги Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-39040-50 від 06.12.2021в частині 33571,56 грн.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління ДПС в Одеській області внести зміни до інтегрованої картки, суд зазначає таке.

Правила ведення в податкових органах оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначені Порядком ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021 №5 (що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.03.2021 за №321/35943).

Відповідно до п.2 розділу І Порядку №5 інтегрована картка платника - форма оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу.

Пунктом 2 підрозділу 13 розділу ІV Порядку №5 передбачено, що на підставі інформації про початок/продовження у законодавчо встановлені строки процедури адміністративного оскарження (скарга (заява) платника податків) або про початок/продовження процедури судового оскарження нарахована сума податків вважається неузгодженою, а в ІКП відображаються облікові показники (операції) щодо її виключення. У разі якщо за результатами судового оскарження нарахована сума у повному обсязі скасовується, то в ІКП відображення облікових показників щодо поновлення такої суми не проводиться.

Суд вважає, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом.

Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування в інтегрованій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 лютого 2019 року (справа №825/999/17) та від 26 лютого 2019 року (справа №805/4374/15-а).

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління ДПС в Одеській області внести зміни до інтегрованої картки, оскільки відсутні підстави вважати, що право позивача буде порушено з боку відповідача після набрання законної сили судовим рішенням про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-39040-50 від 06.12.2021.

Суд зазначає, що у разі набрання даним рішенням законної сили у позивача виникне право звернутися до контролюючого органу із вимогою про виключення з обліку спірної суми недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску і лише відмова контролюючого органу провести дії з виключення з обліку спірних сум недоїмки з єдиного соціального внеску може бути оскаржена до суду.

Задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Отже в спірних правовідносинах достатнім для захисту прав позивача є визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-39040-50 від 06.12.2021 на суму 33571,76 грн, оскільки саме таке рішення суду, в разі набрання ним законної сили, є підставою для вчинення податковим органом дій по виключенню з обліку сум єдиного соціального внеску, які визначали наявність недоїмки в інтегрованій картці платника.

Суд вважає, що позивачем передчасно заявлена вимога про зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника за спірною вимогою, оскільки ще не настали обставини, які зумовлюють виключення з обліку спірних сум, а відтак, платник передчасно звернувся з такими вимогами до суду.

З цих підстав, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки, зокрема, за вимогою №Ф-39040-50 від 06.12.2021 на суму 33571,76 грн.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частиною другою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певну суму, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (269).

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року по справі № 810/2760/17.

На підтвердження обґрунтованості, співмірності та розумності розміру понесених витрат на правничу допомогу позивач надав до суду копію договору про надання правничої допомоги, копію ордеру на надання правової допомоги, копію акту наданих послуг за договором про надання правничої допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги.

28 січня 2022 року позивач уклала з адвокатом Горщар Сергієм Васильовичем договір №20/22 про надання правової допомоги, пунктом 4.1. якого сторони визначили, що вартість послуг адвоката встановлюється протоколом погодження гонорару, що є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до протоколу №1 погодження гонорару від 28.01.2022, сторони досягли домовленості про те, що гонорар адвоката про надання правової допомоги у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування податкових вимог зі сплати єдиного соціального внеску та зобов`язання вчинити певні дії, складає 5500,00 грн.

У вартість послуг входить комплексне ведення судової справи у наступному обсязі робіт:

-збір доказів, подання адвокатських запитів, підготовка позовної заяви, формування та подача позовної заяви оформленої у відповідності до вимог КАС України з усіма додатками до суду;

-підготовка та подача заяви на ухвалу про залишення позовної заяви без руху (при необхідності);

-усні консультації клієнту у справі;

-інформування клієнта про рух справи;

-представництво інтересів клієнта у судових засіданнях (при необхідності);

-представництво інтересів клієнта у апеляційній інстанції (при необхідності).

Суд враховує, що такі обсяги робіт як: підготовка та подача заяви на ухвалу про залишення позовної заяви без руху; представництво інтересів клієнта у судових засіданнях, - адвокатом не виконувались.

Крім того, суд враховує, що у гонорар в розмірі 5500,00 грн також входить надання послуг з представництва інтересів клієнта у апеляційній інстанції.

Виходячи з обставини справи, кількості позовних вимог, категорії справи, часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне, керуючись положенням ч.1 ст.139 КАС України, стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області на користь позивача судові витрати зі сплати витрат на правову допомогу у розмірі 1000,00 гривень.

При зверненні до суду з позовною заявою позивачем сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією №6672-6231-1033-4503 від 28.01.2022 (а.с.34), відтак, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за доцільне стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 881,65 грн.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС в Одеській області №Ф-39040-50 від 06.12.2021 року зі сплати єдиного соціального внеску у частині 33571,56 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 881,65 грн.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму витрат на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач Головне управління ДПС в Одеській області (вул.Семінарська, буд.5, м.Одеса, 65044, ).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА