Справа № 2а-9979/11/1370
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 рокуЛьвівСправа № 2а-9979/11/1370 пров. № А/857/5127/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія" на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року про закриття провадження, постановлену суддею Гулик А.Г. у м. Львові о 14:59, повний текст якої складений 31 січня 2022 року, у справі № 2а-9979/11/1370 за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія" до Головного управління ДПС у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Відкрите акціонерне товариство «Львівська вугільна компанія» звернувся до суду із позовом до відповідача Державної податкової інспекції у Сокальському районі Львівської області, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив скасувати податкові повідомлення-рішення від 24.06.2011 № та від 19.09.2011 №.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року відповідно до ст.52 КАС України допущено заміну відповідача у справі правонаступником Головним управлінням ДПС у Львівській області.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 червня 2021 року клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі задоволено. Закрито провадження у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія" до Головного управління ДПС у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень. Роз`яснено позивачу, що спір підлягає розгляду та вирішенню місцевим загальним судом в порядку господарського судочинства. Повернуто Відкритому акціонерному товариству "Львівська вугільна компанія» сплачений судовий збір. У задоволенні заяви представника позивача про передачу справи за підсудністю до Господарського суду Львівської області відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що даний правовий спір повинен вирішуватись за правилами господарського судочинства відповідно до приписів КУзПБ. Суд виходив з того, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.05.2015 у справі №914/2441/15 порушено провадження у справі про банктутство позивача.

Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання позивача, суд вказав на те, що за змістом третього речення частини 1 статті 239 КАС України адресатом заяви про направлення справи до суду належної юрисдикції є суд апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу за встановленою законом підсутністю до Господарського суду Львівської області для розгляду в межах справи №914/2441/15 про банкрутство ПАТ «Львівська вугільна компанія».

Скаржник не заперечує висновків суду першої інстанції щодо належності спірних правовідносин до юрисдикції господарського суду. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує невірним застосуванням судом першої інстанції правових наслідків, визначених ст. 238 КАС України. Вказує на те, що матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадженні у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті у межах цієї справи.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції. При цьому суд повинен перевірити належність справи до відповідної юрисдикції.

Закріплений у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України принцип верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в Україні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін встановленим законом у ст.6 Конвенції спрямований на гарантування того, що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом (рішення у справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria»)). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.107 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла на час звернення до суду з даним адміністративним позовом), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, справ про адміністративні правопорушення, віднесених до компетенції відповідного суду.

Згідно ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

В розумінні п.1, п.4 ч.1 ст.3 КАС України (у редакції, що діяла до 15.12.2017) справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; адміністративне судочинство - діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори за ознаками, наведеними в ч. 1 ст. 17 КАС України (у редакції на час подання позову).

Згідно з пунктом першим частини першої цієї статті встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Аналогічні положення містить ст.19 КАС України у редакції, чинній на дату постановлення судом оскаржуваної ухвали.

За правилами ч.3 ст. 3 КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі суд першої інстанції виснував, що спір у цій справі не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судом встановлено, що фактичним предметом даного спору є скасування податкового повідомлення-рішення.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Разом з тим, на час постановлення судом оскаржуваної ухвали, предмет спору не має ознак справи адміністративної юрисдикції.

29 червня 2021 року представником відповідача заявлено клопотання про закриття провадження у справи, яке обгрунтовує тим, що ухвалою господарського суду Львівської області від 25.08.2015 у справі №914/2441/15 порушено провадження у справі про банкрутство позивача. Зважаючи на вказану обставину, представник відповідача вважає, що справа має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Представником позивача подано заперечення на згадане клопотання. Доводи представника позивача зводяться до того, що після відкриття провадження у справі про банкрутство боржник перебуває в особливому правовому режимі. При цьому наполягає на тому, що стосовно боржника норми законодавства про банкрутство мають пріоритет у застосуванні у порівнянні з іншими нормами чинного законодавства. Вказує також на те, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах відповідної справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори щодо інших вимог боржника. Водночас матеріали справ з інших судів (без закриття провадження) передаються до господарського суду, в провадженні якого знаходиться відповідна справа про банкрутство.

16.12.2021 представником позивача додатково заявлено клопотання про передачу справи за підсудністю із наведенням аналогічних поданому запереченню доводів.

Після порушення провадження у справі про банкрутво позивача законодавство було змінено, зокрема 21 жовтня 2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII (далі - Кодекс № 2597- VIII).

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.

Відповідно до статті 7 Кодексу № 2597-VIII спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (частина перша).

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи (частина друга вказаної статті).

Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи (частина третя вказаної статті).

Зі змісту вказаних норм убачається, що законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута.

З моменту порушення провадження у справі про банктутство позивача спірні правовідносини набувають ознак, не притаманних адміністративним, та з урахуванням предмету судового розгляду підлягають вирішенню у господарському суді.

Ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що предмет спору не має ознак справи адміністративної юрисдикції ґрунтується на правильному застосуванні статті 6 Конвенції стосовно суду, встановленого законом, та поділяє висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування процесуальних наслідків, передбачених статтею 238 КАС України.

Водночас суд апеляційної інстанції не погоджується із наведеними судом першої інстанції мотивами у оскаржуваному судовому рішенні, а саме вважає помилковими тлумачення норм процесуального закону щодо обов`язку суду апеляційної інстанції скерування справи до суду за встановленою юрисдикцією.

Відповідно до положень статті 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Отже, заява про направленя справи за встановленою юрисдикцією подається позивачем до суду, що постановив ухвалу про закриття провадження у справі, яким у цій справі є суд першої інстанції, протягом десяти днів з дня отримання відповідного судового рішення.

Згідно з п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.317 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання, що встановлені обставини у справі дають підстави суду апеляційної інстанції змінити ухвалу суду першої інстанції з вищевикладених мотивів.

Керуючись статтями 238, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Львівська вугільна компанія" задовольнити частково, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року про закриття провадження у справі № 2а-9979/11/1370 змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Роз`яснити Публічному акціонерному товариству "Львівська вугільна компанія" про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним даної постанови звернутися до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Постанова складена в повному обсязі 25.05.2022.