Справа № 160/5657/22
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2022-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

25 травня 2022 р. Справа № 160/5657/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Віхрової В.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження заяву Національного антикорупційного бюро України про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Дніпровського міського нотаріального округу приватного нотаріуса Заверухи Наталі Іванівни, третя особа Центральне управління Національного антикорупційного бюро України, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

18.04.2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державного реєстратора Дніпровського міського нотаріального округу приватного нотаріуса Заверухи Наталі Іванівни (далі - відповідач), третя особа Центральне управління Національного антикорупційного бюро України, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Заверухи Наталі Іванівни, (номер свідоцтва: № 8645, адреса: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, 49000, вул. Старокозацька, буд.80, прим. 3) про арешт нерухомого майна за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 101 та адресою нежитлового приміщення № І, 69, об`єкту нежитлової нерухомості, опис об`єкта: загальна площа (кв.м): 135.8, опис: в житловому будинку літ. А-5 в підвалі нежитлове приміщення № І поз. 1-3 заг. пл. 41,1 кв.м.; на І поверсі приміщення № 69 поз. 1-10 заг. пл. 94,7 кв.м. адреса: АДРЕСА_1 , відомості про реєстрацію до 01.01.2013р.: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 1603822, 13.01.2005 11:28:50, реєстратор: Перша дніпровська державна нотаріальна контора, Дніпровський міський нотаріальний округ, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45715540 від 27.02.2019 10:14:38 і скасувати арешт на належне гр. ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 101 та адресою нежитлового приміщення № І, 69, об`єкту нежитлової нерухомості, опис об`єкта: загальна площа (кв.м): 135.8, опис: в житловому будинку літ. А-5 в підвалі нежитлове приміщення № І поз. 1-3 заг. пл. 41,1 кв.м.; на І поверсі приміщення № 69 поз. 1-10 заг. пл. 94,7 кв.м. адреса: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.04.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.04.2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

04.05.2022 року від представника Національного антикорупційного бюро України до суду надійшла заява закриття провадження у справі.

В обгрунтування заяви зазначено, що у межах кримінальної справи № 49-964 слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Гогільчиним С.С. направлявся Першій державній нотаріальній конторі м. Дніпропетровська лист від 28.12.2004 року № 06-9305-01, згідно з яким слідчий просив заборонити проведення нотаріальних дій, зокрема, й щодо нежитлового приміщення, загальною площею 135,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , тобто саме того майна позивача щодо якого виник спір у цій справі. На підставі листа слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Гогільчина С.С. від 28.12.2004 року № 06-9305-01, 13.01.2005 року Першою державною нотаріальною конторою м. Дніпропетровська (не приватним нотаріусом-відповідачем) здійснено у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження №1603822 на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, загальною площею 135,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 (вид обтяження - арешт нерухомого майна). Тобто, обтяження, яке створює перешкоди для позивача реалізувати право розпорядження спірним майно, виникло на підставі дій слідчого у формі листа від 28.12.2004 року № 06-9305-01 про заборону проводити нотаріальні дії, зокрема і щодо спірного майна позивача, та вказані дії були обумовлені потребами розслідування кримінальної справи № 49-964. При цьому у матеріалах справи відсутні будь-які доказу, що лист від 28.12.2004 року № 06-9305-01 відкликався органом досудового розслідування у зв`язку з відсутністю потреби у забороні проводити нотаріальні дії щодо спірного майна позивача, як і відсутні відомості про завершення кримінального провадження. Отже, дії, які безпосередньо стали підставою та першопричиною для виникнення спірного обтяження, вчинені спеціально уповноваженим суб`єктом кримінально-процесуальної діяльності (слідчим), обумовлені завданнями кримінального судочинства, та щонайважливіше лист від 28.12.2004 року №06-9305-01 про заборону проводити нотаріальні дії на сьогодні залишається чинним та не відкликаним, тому вказане дає підстави для висновку, що спірні правовідносини виникли саме у кримінально-процесуальній площині.

Вирішуючи питання відповідності позовних вимог, заявлених позивачем, до предметної юрисдикції адміністративного суду, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пункти 1 - 3 частини першої статті 4 КАС України адміністративною справою визначають переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін суб`єкт владних повноважень означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (пункт 2 частини другої статті 19 КАС).

Отож, законодавцем передбачено публічно-правові спори, які належить розглядати не лише в адміністративному провадженні, а й у порядку кримінального судочинства.

З приводу подібних спірних правовідносин свою позицію у Рішенні від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 висловив Конституційний Суд України, який зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 17.10.2018 року у справі №461/233/17-ц за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку, якщо такий спір є спором цивільним.

У разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України.

Отже, для встановлення належної предметної юрисдикції спору, суду необхідно встановити чи є накладення заборони на проведення нотаріальних дій зі спірним об`єктом нерухомості наслідком заходів із забезпечення кримінального провадження.

З матеріалів справи з`ясовано, що 13.01.2005 року Першою Дніпропетровської державною нотаріальною конторою до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна були внесені відомості про арешт, накладений на нежитлове приміщення загальною площею 135,8 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_3 .

Підставою для накладення арешту був лист Генеральної прокуратури України №05-9305-01 від 28.12.2004 року (слідчий Гогільчин С.С.).

В матеріалах справи наявний лист слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України від 01.03.2017 року №23/1/2-14015-97, яким повідомлено, що слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Гогільчиним С.С., у ході розслідування кримінальної справи №49-964, на адресу першої державної нотаріальної контори міста Дніпропетровська направлено лист №06-9305-01 від 28.12.2004 року, яким накладено заборону на проведення нотаріальних дій з об`єктами нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 на загальну площу 135,8 кв.м. Після чого рішення щодо накладення арешту на вказане майно не приймалось.

В листі Генеральної прокуратури України від 01.03.2017 року №23/1/2-14015-97 вказано, що у подальшому вказана кримінальна справа об`єднана з кримінальною справою №49-800, відомості щодо якої 05.11.2013 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000398 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 364, ч.3 ст. 368, ч.2 ст.15 і ч.3 ст.368 Кримінального кодексу України.

У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000398 рішення щодо накладення арешту на вказане майно не приймалось.

З аналізу вказаного листа Генеральної прокуратури України від 01.03.2017 року №23/1/2-14015-97, судом встановлено, що в рамках кримінального провадження слідчим Генеральної прокуратури не приймалось рішення про накладення арешту на нежитлове приміщення загальною площею 135,8 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_3 .

Також, судом з`ясовано, що позивач звертався до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту майна.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Хайнацького Є.С. від 08.09.2021 року у справі №757/48136/21-к, провадження: 1-кс-42962/21 було прийнято рішення про відмову у відкритті провадження за клопотанням гр. ОСОБА_1 про скасування арешту з майна, у зв`язку з непідсудністю справи, оскільки справу було передано до Національного антикорупційного бюро (НАБУ), що й було підтверджено апеляційною інстанцією в рішенні від 23.12.2021 року.

Зважаючи на вказану підсудність, ОСОБА_1 звернувся до Вищого антикорупційного суду з клопотанням про скасування арешту, але 16.02.2022 року в рамках справи № 991/821/22 ОСОБА_1 відмовлено в задоволені клопотання з підстав відсутності процесуального документу щодо накладення арешту на спільне майно та підтверджено, що орган розслідування не приймав жодних процессуальних рішень про накладення арешту на спірне майно.

Судом у мотивувальній частині рішення суду встановлено: «як вбачається зі змісту листа № 06-9305-01 від 28.12.2004 слідчий в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України С.С. Гогільчин в рамках кримінальної справи №49-800 не накладав будь-якого арешту, а виключно просив «заборонити проведення нотаріальних пій», правовий зміст чого не тотожній змісту поняття «накладення арешту», яке було передбачене статтею 126 КПК 1960 року, під час дії якого розслідувалась кримінальна справа № 49-800.

Тобто зазначення такого виду обтяження як «арешт майна» не відповідає фактичному змісту листа № 06-9305-01 від 28.12.2004, а відтак слідчий суддя вважає, що у даному випадку не доведено фактична наявність арешту майна, придбаного у 2019 році заявником. Загалом суду не надано будь-якого процесуального документа, яким би слідчий в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України С.С. Гогільчин накладав арешт на майно.

Також згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.06.2014 у справі №804/5501/14 задоволено адміністративний позов попереднього власника майна (придбаного заявником у 2019 році) до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції за участі третьої особи - Генеральної прокуратури України - та зобов 'язано Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції внести відповідні відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про зняття арешту з нежитлового приміщення загальною площею 135,8 кв.м., яке належить на праві приватної власності. В такій постанові зокрема зазначено, що «встановленим є той факт, що слідчий ОВС Гогільчин С.С. постанови про накладення арешту на нежитлове приміщення, загальною площею 135.8 кв.м.., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , не виносив, а отже підстави для накладення арешту не було. Відповідач щодо цієї обставини не заперечував. На час судового розгляду справи та винесення рішення, арешт з нерухомого майна позивача не знятий».

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.04.2015 року у справі №804/5501/14 залишено без змін зазначену вище постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.06.2014 року.

Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що постанови про накладення арешту на нежитлове приміщення загальною площею 135,8 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_3 , в рамках кримінального провадження не виносилось, у відповідності до вимог Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року.

До матеріалів заяви про закриття провадження у справі представником Національного антикорупційного бюро України не надано постанови слідчого Генеральної прокуратури про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження.

Відповідний спір про знаття арешту з нежитлового приміщення загальною площею 135,8 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_3 , за позовом попереднього власника нежитлової будівлі було предметом розгляду Дніпропетровським окружним адміністративним судом, постанову якого від 04.06.2014 року у справі №804/5501/14 залишено в силі Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом ухвалою від 08.04.2015 року.

Відтак, порушень процесуального права під час розгляду відповідного спору за позовом попереднього власника приміщення Дніпропетровським окружним адміністративним судом, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.12.2019 року у справі №641/1793/17.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 26.11.2019 року у справі №902/201/19, від 15.10.2019 року у справі №908/1090/18 преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що розгляд даної справи має здійснюватись за правилами адміністративного судочинства, а тому підстави для закриття провадження у справі відсутні.

Отже, заява Національного антикорупційного бюро України про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 238,256,294,295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Національного антикорупційного бюро України про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Дніпровського міського нотаріального округу приватного нотаріуса Заверухи Наталі Іванівни, третя особа Центральне управління Національного антикорупційного бюро України, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та оскарженню не підлягає.

Суддя В.С. Віхрова