Справа № 160/736/22
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2022-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2022 року Справа № 160/736/22
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сидоренка Д.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
Обставини справи: до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку з 07 жовтня 2021 року по 3 листопада 2021 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку з 07 жовтня 2021 року по 3 листопада 2021 року однією сумою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
14.02.2022 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач не визнає позовні вимоги з наступних підстав. По-перше, як зазначено відповідачем, ним встановлено, що позивачем був поданих позов після закінчення строків, встановлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Предметом позову у справі є в т.ч. вимоги позивача щодо нарахування та виплати заборгованості, яка виникла у відповідача за несвоєчасну виплату, грошової вартості за неотримане речове майно. Оскільки виплата компенсації військовослужбовцям за неотримане речове майно є відносинами щодо проходження публічної служби, під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають положення спеціальної норми ч.5 ст.122 КАС України (місячний строк). Так, позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 06.10.2021 року, проте до суду з позовом позивач звернувся лише 13.01.2022 року, тобто із пропуском строку, визначеного ч.5 ст.122 КАС України. Щодо стягнення самої грошової компенсації за час затримки розрахунку за невиплачене речове майно, зазначено, що суть і призначення механізму грошової компенсації вартості неотриманого речового майна має на меті покриття фактичних (дійсних) витрат, які понесла особа у зв`язку з придбанням предметів, речей для забезпечення потреб, пов`язаних з проходженням служби. Відповідно, з моменту звільнення позивача зі служби та до моменту звернення до суду, позивач не виконував цих обов`язків, а тому не міг отримувати предметів речового забезпечення та не мав права на те, що його отримувати, позаяк був виключений з особового складу в/ч, відповідно й не міг нести витрат, пов`язаних з його придбанням, а отже в/ч не здійснила протиправної бездіяльності стосовно позивача.
20.02.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідач рахує, що позивачем пропущено місячний термін звернення до суду по виплаті компенсації. Але позовна заява стосується виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку по компенсації з 07.10.2021 року по 03.11.2021 року, а не самої компенсації. Про порушення права позивач дізнався з відповіді в/ч від 12.01.2022 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку з 07 жовтня 2021 року по 3 листопада 2021 року однією сумою, залишено без руху.
18.05.2022 року від позивача надійшла заява про поновлення процесуального строку звернення до суду в частині позовних вимог, які ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 травня 2022 року залишені без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 травня 2022 року суд у задоволенні заяви позивача про поновлення процесуального строку відмовив, позовну заяву в частині позовних вимог про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку з 07 жовтня 2021 року по 3 листопада 2021 року однією сумою, залишив без розгляду.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Листом від 12.01.2022 року №65, Військовою частиною НОМЕР_1 розглянуто запит позивача, та повідомлено зокрема наступне.
Компенсація за неотримане речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст.ст.116, 117 КЗпП України, щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку компенсації за неотримане речове майно при звільненні.
Не погоджуючись з такою відповіддю відповідача, позивач звернувся до суду з даними позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Спірним питання у даній справі є підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі .
Згідно з ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Абзацом 1 частини 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008, передбачено, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Згідно з ч.3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Таким чином, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини без проведення з ним остаточного розрахунку можливе лише за його письмовою згодою.
За частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Верховний Суд України в постанові від 17.02.2015 в справі № 21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція підтримана Верховним Судом.
З аналізу статей 47, 116, 117 КЗпП України слідує, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Водночас за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Розглядаючи дану позовну заяву, суд зазначає, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 травня 2022 року позовну заяву в частині позовних вимог про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку з 07 жовтня 2021 року по 3 листопада 2021 року однією сумою, залишено без розгляду.
Відтак, на розгляді суду залишено одну позовну вимогу про визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку з 07 жовтня 2021 року по 3 листопада 2021 року.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією та законами України встановлено інший порядок судового провадження.
За загальним правилом, діями суб`єкта владних повноважень є сукупність вчинків здійснених у межах наданих чинним законодавством повноважень.
Отже, під протиправними діями суб`єкта владних повноважень слід розуміти активну форму поведінки, пов`язану з виконанням дій, які такий суб`єкт не мав права вчинювати відповідно до його повноважень, за відсутності обставин, з якими пов`язана необхідність вчинення певної дії або з порушенням процедури.
В даному випадку, позовну вимогу про визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 07 жовтня 2021 року по 3 листопада 2021 року, позивач пов`язує з наданням відповідачем 12.01.2022р. відмови у проведенні такої виплати.
Таким чином, на права позивача впливають не дії Військової частини НОМЕР_1 , а фактично відмова відповідача у нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 07 жовтня 2021 року по 3 листопада 2021 року.
Разом з тим, вирішення спору щодо правомірності відмови у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку, наданої за зверненням позивача, за умови пропуску місячного строку для вирішення публічно-правового спору пов`язаного із затримкою виплати грошової компенсації взамін вартості предметів обмундирування, жодним чином не буде нести зобов`язального характеру для відповідача, та не матиме юридичного впливу на відновлення порушених прав позивача.
Відтак, враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 07 жовтня 2021 року по 3 листопада 2021 року.
Частиною 1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.1- 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За вказаних обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
У відповідності до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.
Відповідно до частини 5 статті 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9,73-78, 90, 139, 241 - 246, 250, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу.

Суддя Д.В. Сидоренко