Справа № 520/17565/21
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2022-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

15 лютого 2022 р. справа № 520/17565/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Старосєльцевої О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Турко А.В.

представника позивача - Ахмедовой О.В.,

представника відповідача - Шевченко А.А.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№12)" (далі за текстом - позивач, заявник) до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі за текстом - відповідач, контролюючий орган, ГУ, Управління) про скасування податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

Позивач, Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№12)» (далі за текстом - заявник, платник, Підприємство, ДП) у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу (з урахуванням уточнених позовних вимог) про скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ЛПС у Харківській області від 14.05.2021р. №00/7218/1817.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що нарахування штрафних санкцій було неправомірно проведено контролюючим органом на суму розстроченого за рішенням суду податкового боргу та поза межами строку давності у 1095 днів.

Відповідач, Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі за текстом владний суб`єкт, контролюючий орган, органу публічної адміністрації, адміністративний орган, ГУ, Управління) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що у судовому порядку стягувався вже існуючий податковий борг (тобто неоплачене своєчасно грошове зобов`язання з ПДВ), а тому застосоване судом розстрочення виконання рішення суду про стягнення коштів за податковим боргом не змінює і не здатне змінити виниклу у минулому подію несвоєчасної оплати самостійно задекларованої платником податків суми ПДВ. Наполягав, що саме ця подія і є визначеною законом підставою для нарахування штрафних санкцій.

У відповіді на відзив позивач підтримав раніше викладені доводи позову. Наполягав, що контролюючий орган під час камеральної перевірки охопив період поза межами 1095 днів, що настали за останнім граничним строком сплати грошового зобов`язання, а також неправомірно зарахував сплачені позивачем грошові кошти в рахунок погашенням неіснуючого податкового боргу, що призвело до зміни показників із податку на додану вартість, у зв`язку із чим, виникла заборгованість.

В запереченнях на відповідь на відзив відповідач наполягав на тому, що зміна строку сплати податку, як то відстрочка чи розстрочка, не скасовує діючого податкового обов`язку і не створює нового податкового обов`язку, а отже не звільняє платника від відповідальності, а лише визначає строки періодичних платежів з погашення податкового боргу стягнутого за рішенням суду. Погашення суми розстрочення (відстрочення) грошових зобов`язань (податкового боргу) здійснюється у загальному порядку погашення згідно з черговістю виникнення. Також, посилався на зупинення перебігу строків давності, передбачених ст. 102 Податкового кодексу України, на період дії карантину.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник є суб`єктом господарювання - юридичною особою, з 16.03.1993 року та по теперішній час перебуває на обліку в органах Державної податкової служби України.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17.06.2015р. у справі №820/2745/15 із заявника було стягнуто заборгованість у сумі 469.700,54грн. з податку на додану вартість, яка виникла у зв`язку з неоплатою самостійно узгоджених грошових зобов`язань з ПДВ по деклараціям №1 від 20.11.2014р. на суму 85948,00 грн.; № від 17.12.2014р. на суму 140080,00 грн.; № від 20.01.2015р. на суму 128614,00 грн. та пені на суму 115085,55 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2015р. у справі №820/2745/15 було допущено розстрочення виконання постанови суду від 17.06.2015 р. в адміністративній справі №820/2745/15 терміном на 5 років, згідно до графіку погодження заборгованості з Основ"янською ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2016р. у справі №820/2745/15 було допущено розстрочення виконання постанови суду від 17.06.2015 р. в адміністративній справі №820/2745/15 згідно до графіку погодження заборгованості з Основ"янською ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області, шляхом присудження до виплати частини суми боргу в розмірі 438500,54 грн. протягом 10 років, починаючи з квітня 2016 року по грудень 2024 року включно, в сумі 3600,00 грн. щомісячно; з січня 2025 року по листопад 2025 року включно, в сумі 5045,00 грн. щомісячно та за грудень 2025 року в сумі 5005,54 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2015р. у справі №820/10725/15 було зобов`язано контролюючий орган здійснити відображення суми заборгованості з податку на додану вартість в особовому рахунку заявника та здійснити винесення за картку особового рахунку суми податкового боргу у розмірі 469.700,54 грн.

У подальшому, за період з 2019р. по 2020р. заявником контролюючому органу подавались, зокрема, наступні податкові декларації з податку на додану вартість: № від 17.12.2019р., № від 18.12.2019р., № від 01.12.2019р. (20.01.2020р.), № від 01.08.2019р. (16.09.2019р.), № від 17.08.2020р., № від 17.12.2019р., № від 01.09.2019р. (17.10.2019р.), № від 01.07.2020р. (17.08.2020р.), № від 01.01.2020р. (17.02.2020р.), № від 01.10.2019р. (18.11.2019р.), № від 01.05.2019р. (18.06.2019р.), № від 01.08.2020р. (17.09.2020р.), № від 01.01.2019р. (19.02.2019р.), № від 01.07.2019р. (19.08.2019р.).

Заявником здійснювалось поповнення рахунку ПДВ в Системі електронного адміністрування ПДВ, а саме: платіжними дорученнями №117 від 28.01.2019р. на суму 87000,00 грн.; №95 від 25.01.2019р. на суму 50000,00 грн.; №319 від 26.02.2019р. на суму 73000,00 грн.; №330 від 28.02.2019р. на суму 10000,00 грн.; №1089 від 13.06.2019р. на суму 30000,00 грн.; №1104 від 14.06.2019р. на суму 17000,00 грн.; №1186 від 27.06.2019р. на суму 35000,00 грн.; №1291 від 12.07.2019р. на суму 32500,00 грн.; №1522 від 07.08.2019р. на суму 50000,00 грн.; №1570 від 13.08.2019р. на суму 50000,00 грн.; №1572 від 14.08.2019р. на суму 50000,00 грн.; №1651 від 22.08.2019р. на суму 50000,00 грн.; №1689 від 28.08.2019р. на суму 35000,00 грн.; №1692 від 29.08.2019р. на суму 7200,00 грн.; №1713 від 30.08.2019р. на суму 50080,00 грн.; №1830 від 09.09.2019р. на суму 50000,00 грн.; №1831 від 10.09.2019р. на суму 26000,00 грн.; №1878 від 13.09.2019р. на суму 10000,00 грн.; №1966 від 26.09.2019р. на суму 65000,00 грн.; №1967 від 27.09.2019р. на суму 35000,00 грн.; №1968 від 27.09.2019р. на суму 15000,00 грн.; №1969 від 30.09.2019р. на суму 36000,00 грн.; №2233 від 28.10.2019р. на суму 50000,00 грн.; №2234 від 29.10.2019р. на суму 65000,00 грн.; №2247 від 30.10.2019р. на суму 50000,00 грн.; №2354 від 14.11.2019р. на суму 34400,00 грн.; №2419 від 20.11.2019р. на суму 1692000,00 грн.; №2579 від 10.12.2019р. на суму 44000,00 грн.; №2609 від 11.12.2019р. на суму 20000,00 грн.; №2664 від 23.12.2019р. на суму 90000,00 грн.; №2679 від 24.12.2019р. на суму 30000,00 грн.; №2692 від 26.12.2019р. на суму 60000,00 грн.; №24 від 10.01.2020р. на суму 100000,00 грн.; №26 від 13.01.2020р. на суму 30000,00 грн.; №85 від 27.01.2020р. на суму 160000,00 грн.; №181 від 13.02.2020р. на суму 55000,00 грн.; №249 від 25.02.2020р. на суму 86700,00 грн.; №1336 від 11.08.2020р. на суму 20000,00 грн.; №1347 від 12.08.2020р. на суму 32000,00 грн.; №1359 від 13.08.2020р. на суму 8000,00 грн.; №1455 від 26.08.2020р. на суму 50000,00 грн.; №1459 від 26.08.2020р. на суму 40000,00 грн.; №1460 від 26.08.2020р. на суму 11500,00 грн.; №1490 від 31.08.2020р. на суму 4500,00 грн.; №1578 від 11.09.2020р. на суму 74000,00 грн.; №1598 від 14.09.2020р. на суму 4000,00 грн.; №1711 від 28.09.2020р. на суму 110000,00 грн.

З наданих відповідачем письмових пояснень, судом з`ясовано, що вищевказані платежі були зараховані контролюючим органом згідно з черговістю виникнення податкового боргу, у тому числі, розстроченого за рішенням суду податкового боргу, що також підтверджено даними інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючого органу та не заперечується заявником.

01.04.2021р. контролюючим органом відносно заявника було складено акт камеральної перевірки з питання дотримання Підприємством термінів сплати податкових зобов`язань з податку на додану вартість №5452/20-40-18-17-10/08680841 (далі за текстом - Акт).

У тексті Акту контролюючим органом були викладені власні судження про вчинення особою податкового правопорушення, зокрема у контексті даного спору: пп.57.1,57.3ст.57 Податкового кодексу України за рахунок несвоєчасної сплати 1.400.916,00грн. грошового зобов`язання з податку на додану вартість з затримкою на 54, 58, 74, 75, 81, 84, 85, 86, 87, 88, 89, 90 календарних днів за рішенням суду у справі №820/2745/15, а також за податковими деклараціями з ПДВ № від 17.12.2019р., № від 18.12.2019р., № від 01.12.2019р. (20.01.2020р.), № від 01.08.2019р. (16.09.2019р.), № від 17.09.2020р., № від 17.12.2019р., № від 01.09.2019р. (17.10.2019р.), № від 01.07.2020р. (17.08.2020р.), № від 01.01.2020р. (17.02.2020р.), № від 01.10.2019р. (18.11.2019р.), № від 01.05.2019р. (18.06.2019р.), № від 01.08.2020р. (17.09.2020р.), № від 01.01.2019р. (19.02.2019р.), № від 01.07.2019р. (19.08.2019р.).

На Акт до контролюючого органу Підприємством надані заперечення від 23.04.2021р. №1/14-296/ДК, за результатами розгляду яких висновки Акту були залишені ГУ ДДПС у Харківській області без змін.

14.05.2021р. із посиланням на Акт контролюючим органом було видано податкове повідомлення - рішення від 14.05.2021р. №00/7218/1817, яким до заявника застосовано штраф у сумі 350.229,15 грн.

Згідно з розрахунком штрафу до указаного податкового повідомлення - рішення фінансові санкції були застосовані виключно за несвоєчасну оплату податкових зобов`язань з ПДВ, дати подання яких припали на період 01.01.2019р.-31.08.2020р. та за якими було невчасно сплачено - 1.400.916,60грн.

Отже, календарні дати проведення заявником платежів за рішенням суду у справі №820/2745/15 не враховувались контролюючим органом у розрахунку розміру штрафу за оскарженим податковим повідомленням-рішенням.

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для прийняття оскарженого правового акту індивідуальної дії контролюючий орган обрав приписи п.57.1, п. 57.3 ст.57 Податкового кодексу України, а фактичною підставою послугувало судження про затримку на 54, 58, 74, 75, 81, 84, 85, 86, 87, 88, 89, 90 календарних днів виконання податкового обов`язку з податку на додану вартість за податковими деклараціями з ПДВ № від 17.12.2019р., № від 18.12.2019р., № від 01.12.2019р. (20.01.2020р.), № від 01.08.2019р. (16.09.2019р.), № від 17.09.2020р., № від 17.12.2019р., № від 01.09.2019р. (17.10.2019р.), № від 01.07.2020р. (17.08.2020р.), № від 01.01.2020р. (17.02.2020р.), № від 01.10.2019р. (18.11.2019р.), № від 01.05.2019р. (18.06.2019р.), № від 01.08.2020р. (17.09.2020р.), № від 01.01.2019р. (19.02.2019р.), № від 01.07.2019р. (19.08.2019р.).

Податкове повідомлення - рішення від 14.05.2021р. №00/7218/1817 заявником було оскаржено до Державної податкової служби України шляхом подання скарги від 27.05.2021р. №1/14-356/ДК, за результатами розгляду якої рішенням Державної податкової служби України від 06.08.2021р. №18197/6/99-00-06-0301-06 оскаржуване податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

У ході розгляду справи судом достеменно з`ясовано, що заявник не має жодних зауважень до арифметичних розрахунків відображених у картці платника податків з ПДВ облікових операцій з нарахування контролюючим органом штрафних санкцій.

Судом достеменно з`ясовано, що заявник не оскаржував ані дій контролюючого органу з приводу проведення перевірки, ані дій контролюючого органу з приводу зарахування проведених платежів згідно з черговістю виникнення податкового боргу.

Не погодившись із відповідністю закону згаданого рішення контролюючого органу, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Відносини з обліку контролюючими органами стану виконання суб`єктами права податкового обов`язку в частині проведених розрахунків унормовані приписами ст.ст.71-74 Податкового кодексу України та деталізовані приписами Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (затверджений наказом Міністерства фінансів України від 12.01.2021р. №5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15.03.2021р. за №321/35943), а раніше - Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (затверджений наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016р. №422, зареєстрований в міністерстві юстиції України 20.05.2016р. за №751/28881).

Так, відповідно до п.71.1 ст.71 Податкового кодексу України інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів - комплекс заходів, що координується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.

Згідно з п.74.1 ст.74 Податкового кодексу України податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, зберігається в базах даних Інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем (далі - Інформаційні системи) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.

Інформаційні системи і засоби їх забезпечення, розроблені, виготовлені або придбані центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, є державною власністю.

Система захисту податкової інформації, що зберігається в базах даних Інформаційних систем, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.

Внесення інформації до баз даних Інформаційних систем та її опрацювання здійснюються контролюючим органом, визначеним підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, а також контролюючим органом, визначеним підпунктом 41.1.2 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, в порядку інформаційної взаємодії відповідно до пункту 41.2 статті 41 цього Кодексу.

Перелік Інформаційних систем визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.

За правилом п.74.3 ст.74 Податкового кодексу України зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, для формування та реалізації єдиної державної податкової політики.

Згідно з п.п.16.1.4 ст.16 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Пунктом 31.1 ст.31 Податкового кодексу України передбачено, що строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

Згідно з п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.203.2 ст.203 Податкового кодексу України сума податкового зобов`язання, зазначена платником податку в поданій ним податковій декларації, підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.

За приписами п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до п.131.2 ст.131 Податкового кодексу України при погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник податків, у першу чергу зараховуються в рахунок податкового зобов`язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник податків, в наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу зараховуються в рахунок пені.

У розумінні п.38.1 ст.38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Згідно з п.124.1 ст.124 Податкового кодексу України (у редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім грошового зобов`язання у вигляді штрафних (фінансових) санкцій, застосованих до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, а також пені, застосованої до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу в таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 5 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Відповідно до п.124.2 ст.124 Податкового кодексу України (у редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) діяння, передбачені пунктом 124.1 цієї статті, вчинені умисно, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання.

Згідно з п.32.1 ст.32 Податкового кодексу України зміна строку сплати податку та збору здійснюється шляхом перенесення встановленого податковим законодавством строку сплати податку та збору або його частини на більш пізній строк.

Відповідно до п.32.2 ст.32 та п.32.3 ст.32 Податкового кодексу України зміна строку сплати податку здійснюється у формі: відстрочки; розстрочки. Зміна строку сплати податку не скасовує діючого і не створює нового податкового обов`язку.

Таким чином, нормами Податкового кодексу України запроваджено дві процедури розстрочення та відстрочення податкового обов"язку, а саме: 1) відстрочення чи розстрочення сплати податкового зобов"язання та 2) відстрочення чи розстрочення сплати податкового боргу, у той час як норми КАС України передбачають лише процедуру відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду про стягнення податкового боргу.

У межах даного спору має місце саме випадок відстрочення та розстрочення виконання рішення суду про стягнення податкового боргу, що означає виникнення податкового боргу ще до моменту настання події звернення контролюючого органу до суду із позовом про стягнення податкового боргу, тобто невиконання платником податків податкового обов`язку у належну календарну дату.

Відтак, на момент прийняття ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2015р. у справі №820/2745/15 та ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2016р. у справі №820/2745/15 в діях заявника вже був наявний склад податкового правопорушення - несвоєчасної оплати самостійно узгодженого податкового зобов`язання з ПДВ за строками згідно з п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України та п.203.2 ст.203 Податкового кодексу України і зазначені рішення суду жодного юридичного впливу на подію вчинення минулого податкового правопорушення не мають.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі №802/777/16-а розстрочення є лише формою розрахунків платника з бюджетом шляхом зміни строків платежу, яка може застосовуватись в тому числі і у процедурі примусового стягнення податкового боргу. Рішення суду про розстрочення сплати податкового боргу є лише процесуальним рішенням, що визначає спосіб виконання судового рішення про стягнення податкового боргу. Вказано, що постановлення такого рішення не змінює статус такої заборгованості та не спростовує того факту, що боржник вчинив податкове правопорушення у вигляді несплати податкового боргу, таке правопорушення триває до часу погашення боргу в добровільному чи примусовому порядку. Також, зазначено, що судове рішення про стягнення податкового боргу, за яким установлено порядок його виконання шляхом розстрочення сплати боргу, не звільняє платника податків від відповідальності у вигляді штрафних санкцій та пені, передбачених п.126.1 ст.126 Податкового кодексу України та пп. 129.1.1 п. 129.1 ст. 129 Податкового кодексу України.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 10.12.2019р. по справі № 821/865/16 вказав, що положення п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України є імперативними і зобов`язують контролюючий орган у разі наявності у платника податків податкового боргу зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків, і будь - яких виключень, зокрема і наявність судового рішення про розстрочення виконання судового рішення, чи інших правил зарахування коштів в рахунок погашення податкового боргу норми Податкового кодексу не містять. Крім того, зазначено, що рішення суду про розстрочення сплати податкового боргу є лише процесуальним рішенням, що визначає спосіб виконання судового рішення про стягнення податкового боргу. Вказано, що постановлення такого рішення не змінює статус такої заборгованості - податковий борг - несплачена сума узгодженого грошового зобов`язання, з наявністю якого норми Податкового кодексу України зобов`язують контролюючий орган зарахувати кошти, що сплачує платник податків, саме в рахунок погашення такого податкового боргу.

За матеріалами справи судом достеменно установлено, що у спірних правовідносинах контролюючим органом правильно виявлено затримку сплати заявником узгоджених сум податкового зобов`язань з податку на додану вартість за звітні податкові періоди, котрі не мають жодного відношення до предмету справи №820/2745/15.

Юридично спроможних доводів та належних і допустимих доказів настання події вчинення податкового правопорушення - несвоєчасної сплати самостійно узгодженого податкового зобов`язання з ПДВ за строками п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України та п.203.2 ст.203 Податкового кодексу України поза волею заявника або унаслідок дії факторів, котрі звільняють від відповідальності, учасниками спору до матеріалів справи не подано.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що заявник безпідставно у порушення строків п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України та п.203.2 ст.203 Податкового кодексу України провів несвоєчасну оплату ПДВ за переліченими вище податковими деклараціями.

Жодних доводів про незгоду з обчисленням тривалості затримки оплати; доказів неправомірності діяння контролюючого органу з приводу зміни призначення платежу у порядку п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України; неправильності обчислення суми штрафу згідно з п.124.2 ст.124 Податкового кодексу України матеріали справи не містять.

Доводи позивача про те, що контролюючий орган при застосуванні штрафу повинен був застосувати положення Податкового кодексу України чинні на момент виникнення спірних відносин, суд не приймає, з огляду на положення п. 11 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, відповідно до яких штрафні (фінансові) санкції (штрафи) за наслідками перевірок, які здійснюються контролюючими органами, застосовуються у розмірах, передбачених законом, чинним на день прийняття рішень щодо застосування таких штрафних (фінансових) санкцій (з урахуванням норм пункту 7 цього підрозділу).

Доводи позивача про те, що контролюючий орган неправомірно зарахував сплачені поточні податкові зобов`язання з ПДВ відповідно до податкових декларацій у рахунок стягнення податкового боргу за відстроченим і розстроченим виконанням судовим рішенням, суд не приймає, оскільки при стягненні коштів за податковим боргом відповідно до ст. 95 Податкового кодексу України (незалежно від факту застосування чи незастосування процедур відстрочення або розстрочення виконання рішення суду згідно зі ст. 378 КАС України у редакції з 15.12.2017 (ст. 263 КАС України у редакції до 15.12.2017) цей строк (слід розуміти строк виконання самостійно задекларованих податкових зобов`язань) не змінюється, позаяк за рішенням суду вже стягується не податкове зобов`язання - а податковий борг, а розстрочення чи відстрочення стосується не оплати податкового зобов`язання як такого - а виключно проведення платежу за рішенням суду.

Юридична відповідальність за невиконання рішення суду запроваджена нормами Закону України "Про виконавче провадження".

Суд зазначає, що у спірних правовідносинах контролюючий орган не застосовував заходів державного примусу / мір юридичної відповідальності за невиконання рішення суду.

Юридична ж відповідальність за несвоєчасне виконання податкового обов`язку з оплати самостійно задекларованих податкових зобов`язань на момент винесення оскарженого податкового повідомлення - рішення була запроваджена ст.124 Податкового кодексу України.

Застосування контролюючим органом міри юридичної відповідальності у вигляді штрафу згідно зі ст. 124 ПК України не може залежати від рішення суду про розстрочення чи відстрочення виконання раніше винесеного судом рішення про стягнення податкового боргу, адже рішення суду про розстрочення не змінює і в силу закону об`єктивно не здатне змінити строку оплати узгоджених податкових зобов`язань, котрі вже трансформувались у податковий борг.

Таким чином, ухвали суду про розстрочення виконання судових рішень про стягнення коштів за податковим боргом з податку на додану вартість не звільняє платника від відповідальності згідно із ст.124 Податкового кодексу України, а лише визначає строки періодичних платежів з погашення податкового боргу, стягнутого за рішенням суду.

Отже, наведені платником доводи є юридично неспроможними, оскільки процедура перенесення строків платежів у порядку ст. 100 ПК України у спірних правовідносинах не застосовувалась, а ухвали суду про розстрочення виконання рішень суду про стягнення коштів за податковим боргом не звільняє винну у несвоєчасному платежі особу від юридичної відповідальності за ст. 124 ПК України.

Вказані у цій справі фактичні обставини виникли внаслідок того, що позивач мав податковий борг, який був розстрочений ухвалами суду, та декларував також поточні зобов`язання, які своєчасно не сплачував, у зв`язку з чим виникав новий податковий борг, який не був розстрочений.

Грошові кошти, сплачені позивачем платіжними дорученнями були зараховані податковим органом на погашення грошових зобов`язань за деклараціями з податку на додану вартість та на виконання таких судових рішень у порядку черговості відповідно до приписів п.87.9 ст.87 ПК України.

Жодних вимог щодо визнання неправомірними дій контролюючого органу щодо зарахування сплачених коштів у порядку черговості відповідно до приписів п. 87.9 ст.87 ПК України, у тому числі, щодо відображення в інтегрованій картці проведених платежів та сум податкового боргу, заявником не заявлено, та матеріали справи таких доказів не містять.

Стосовно доводу про застосування штрафних санкцій в межах строку 1095 днів, визначеного ст.102 Податкового кодексу України, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.102.1 ст.102 ПК України (зі змінами, внесеними Законом № 1117-IX від 17.12.2020) контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня - у разі проведення перевірки операції відповідно до статей 39 і 39-2 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Як вже зазначалось судом, при стягненні коштів за податковим боргом відповідно до ст.95 Податкового кодексу України (незалежно від факту застосування чи незастосування процедур відстрочення або розстрочення виконання рішення суду згідно зі ст.378 КАС України у редакції з 15.12.2017 (ст. 263 КАС України у редакції до 15.12.2017) цей строк (слід розуміти строк виконання самостійно задекларованих податкових зобов`язань) не змінюється, позаяк за рішенням суду вже стягується не податкове зобов`язання, а податковий борг, а розстрочення чи відстрочення стосується не оплати податкового зобов`язання, а проведення платежу за рішенням.

Тобто, ухвала суду про розстрочення виконання рішення суду про стягнення коштів за податковим боргом, жодним чином не звільняє платника від відповідальності згідно зі ст.124 Податкового кодексу України, а лише визначає строки періодичних платежів з погашення податкового боргу, стягнутого за рішенням суду.

Відповідно до п.131.2 ст.131 Податкового кодексу України при погашенні податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник податків, у першу чергу зараховуються в рахунок податкового зобов`язання. У разі повного погашення сум податкового боргу кошти, що сплачує такий платник податків, в наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу зараховуються в рахунок пені. Якщо платник податків не виконує встановленої цим пунктом черговості платежів або не визначає її у платіжному документі (чи визначає з порушенням зазначеного порядку), контролюючий орган самостійно здійснює розподіл такої суми у порядку, визначеному цим пунктом.

Крім того, у розумінні п.100.1 ст.100 Податкового кодексу України, розстроченням, відстроченням грошових зобов`язань або податкового боргу є перенесення строків сплати платникові податків його грошових зобов`язань або податкового боргу під проценти, розмір яких дорівнює розміру 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на день прийняття контролюючим органом рішення про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань або податкового боргу.

Оскільки у спірних правовідносинах не мала місце подія прийняття контролюючим органом рішення у порядку ст.100 Податкового кодексу України, то слід дійти висновку про те, що у даному конкретному випадку при розстроченні та відстроченні виконання рішення суду про стягнення податкового боргу не відбувалось перенесення строку виконання платником податків податкового обов`язку.

Штраф було застосовано контролюючим органом у межах 1095 днів від події вчинення заявником податкового правопорушення - несвоєчасної оплати узгодженого податкового зобов`язання з ПДВ за строками згідно з п.57.1 ст.57 та п.203.2 ст.203 Податкового кодексу України з урахуванням п.87.9 ст.87 Податкового кодексу України.

Крім того, відповідно до п. 52-2 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу.

Стосовно посилання заявника на п.56.9 ст.56 Податкового кодексу України суд зазначає, що п.528 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України у межах спірних правовідносин були нівельовані юридичні наслідки вирішення скарги платника податків поза межами строку у 20 календарних днів чи 60 календарних днів.

Суд доходить до переконання про те, що здійснюючи оплату поточних грошових зобов`язань з ПДВ за деклараціями періоду 01.01.2019р.-31.08.2020р. заявник повинен був взяти до відома стан виконання податкового обов"язку за минулими звітними податковими періодами, у межах яких виник податковий борг, стягнутий у справі №820/2745/15, проте свідомо ухилився від вчинення цього діяння.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом", у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей".

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень є доведеність порушення власних прав та охоронюваних законом інтересів приватної особи.

У ході судового розгляду справи аргументи заявника про застосування штрафу поза межами строку давності у 1095 днів, про неправомірне зарахування грошових коштів в рахунок погашення неіснуючого податкового боргу, про звільнення від відповідальності унаслідок відстрочення і розстрочення виконання рішення суду у справі №820/2745/15 суд змушений кваліфікувати у якості необґрунтованих.

Викладені у тексті позову судження заявника не підтверджуються приєднаними судом до матеріалів справи обєктивними даними.

Тому, оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини події вчинення податкового правопорушення з`ясував з достатньою повнотою, діяння приватної особи кваліфікував правильно, норму закону визначив належну, положення цієї норми права витлумачив вірно, унаслідок чого міра застосованої юридичної відповідальності узгоджується із характером, змістом та наслідками вчиненого особою протиправного діяння.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін, виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

При цьому, окремою і цілком достатньою підставою для відмови у позові суд вважає обставину відсутності рішення суду або рішення контролюючого органу вищого рівня про неправомірність нарахування контролюючим органом штрафу, про неправомірність зарахування контролюючим органом проведених платежів згідно з черговістю виникнення податкового боргу.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення виготовлено у повному обсязі - 27.05.2022р. у порядку ч.3 ст.243 КАС України; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева