Справа № 320/10681/21
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2022-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

25 травня 2022 року № 320/10681/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 9401-13937-02/8-1000/21, яка прийнята 25.08.2021, у перерахунку пенсії ОСОБА_1 згідно ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та не виплати з 31.03.2021 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області провести перерахунок додаткової пенсії з 31.03.2021 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що дорівнює щомісячно двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет України на відповідний рік), провівши відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28.10.2021 адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 31 березня 2021 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно до статті 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 з 31 березня 2021 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно до статті 39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (згідно із Законом про Державний бюджет України на відповідний рік), з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати у сумі 3408,00 грн. (три тисячі чотириста вісім грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (, місцезнаходження: 08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, буд. 10).

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.01.2022 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області було повернуто апелянту.

Отже, рішення суду у цій справі набрало законної сили 25.01.2022.

03.02.2022 на адресу суду від позивача надійшла заява про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в порядку ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Обґрунтовуючи вказану заяву, позивачка зазначила, що Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області до теперішнього часу не виконало рішення, внаслідок чого існує загроза невиконання такого рішення і в майбутньому.

Вказана заява була передана на розгляд судді Дудіну С.О. 19.05.2022, про що складено відповідний акт.

Розглянувши вказану заяву, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої-другої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З аналізу викладених норм убачається, що судовий контроль за виконанням судових рішень здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

При цьому, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом суду, а не його обов`язком, на чому наголошено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року (справа № 823/1265/16; адміністративне провадження №К/9901/16261/18).

Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Європейський суд з прав людини у пункті 18 рішення від 12 травня 2011 року у справі Ліпісвіцька проти України (заява N 11944/05) звернув увагу й на те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (див. пункт 197 рішення у праві Скордіно проти Італії (Scordino v. Italy), № 36813/97). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (див. пункти 24-27 рішення від 13 червня 2006 року у справі Сіка проти Словаччини (Sika v. Slovaki), N 2132/02).

У пункті 25 рішення від 22 лютого 2005 року у справі Шаренок проти України (заява N35087/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (див. п. 34 рішення у справі Бурдов проти Росії, заява № 589498/0).

Таким чином, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 0640/3719/18, від 11 червня 2020 року у справі №640/13988/19 та від 23 грудня 2020 року у справі №704/1167/19.

Дослідивши заяву позивачки про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, судом встановлено, що у вказаній заяві не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Ті обставини, про які зазначає позивачка у своїй заяві, носять характер припущень та фактично заява мотивована лише побоюваннями невиконання судового рішення.

Суд зауважує, що ухвалення судом рішення зобов`язального характеру та не виконання Головним управління Пенсійного фонду України у Київській області судового рішення, ухваленого щодо позивача в іншій адміністративній справі, не є достатньою підставою для встановлення судового контролю за виконанням рішення у даній справі.

Суд також звертає увагу на те, що рішення у цій справі набрало законної сили 25.01.2022, а заява про встановлення судового контролю була направлена 02.02.2022, тобто через тиждень. До вказаної заяви позивачкою також додана заява до відповідача про виконання судового рішення, датована 02.02.2022, тобто в день звернення до суду із заявою про встановлення судового контролю. Наведене, у свою чергу, свідчить про те, що із заявою про встановлення судового контролю позивачка звернулася до суду, навіть не дочекавшись відповіді на звернення до відповідача із заявою про виконання судового рішення та не надавши, таким чином, відповідачу можливості добровільного виконання судового рішення, не покладаючи на нього додаткового тягаря у вигляді встановлення судового контролю.

Крім того, суд звертає увагу на те, що на момент звернення позивачки до суду з відповідною заявою, у цій справі ще не були видані виконавчі листи. Такі листи були видані 25.05.2022, що, у свою чергу, надає позивачу можливість отримати виконання рішення у цій справі шляхом пред`явлення виконавчого листа до виконання у порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження". До виникнення обставин, які б свідчили про неможливість отримати виконання судового рішення у порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження, встановлення судового контролю у цій справі суд вважає недоцільним.

За таких обставин, суд вважає, що викладені позивачкою у заяві обставини свідчать про відсутність правових підстав для встановлення судового контролю у цій справі.

Також суд звертає увагу на те, що у позовній заяві позивачка стверджує про неотримання нею копії судового рішення у цій справі, що не відповідає дійсності.

Так, позовна заява у цій справі подавалася представником позивачки адвокатом Якименком О. В., відомості про якого були зазначені у позовній заяві, у тому числі адреса електронної пошти. На вказану електронну пошту був направлений примірник (копія) судового рішення, підписаний кваліфікованим електронним підписом судді, який доставлений до електронної скриньки 29.10.2021, про що автоматично сформована довідка в АІС Діловодство спеціалізованого суду.

Відповідно до частини сьомої статті 251 КАС України якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Отже, твердження позивачки про ненаправлення судом рішення у цій справі є непереконливими.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 248, 382 КАС України, суд

у х в а л и в:

1. Відмовити у задоволенні заяві ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення.

2. Копію ухвали надіслати (вручити, надати) учасникам справи (їх представникам), зокрема, шляхом направлення тексту ухвали електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Дудін С.О.