Справа № 825/3682/14
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2022-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року

м. Київ

справа № 825/3682/14

адміністративне провадження № К/990/4704/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Калашнікової О.В.,

суддів: Губської О.А., Мартинюк Н.М.,

розглянувши в письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу № 825/3682/14

за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року (прийняте у складі колегії суддів: головуючого судді - Бородавкіної С.В., суддів: Клопота С.Л., Соломко І.І.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року (прийняту у складі колегії суддів: судді доповідача - Собківа Я.М., суддів: Кузьменка В.В., Файдюка В.В.)

У С Т А Н О В И В :

I. Суть спору

1. У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства доходів і зборів України та Головного управління Міндоходів у Чернігівській області Міністерства доходів і зборів (далі - ГУ Міндоходів у Чернігівській області), у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

1.1. визнати незаконним його звільнення з посади заступника начальника оперативного управління ГУ Міндоходів у Чернігівській області на підставі підпункту 1 пункту 2 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України від 16 вересня 2014 року №1682-VII "Про очищення влади" (далі - Закон № 1682-VІІ) та пункту 62 підпункту "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114;

1.2. скасувати накази голови Комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України від 29 жовтня 2014 року № 2177-о та голови комісії з реорганізації ГУ Міндоходів у Чернігівській області від 29 жовтня 2014 року № 164-о про його звільнення з посади заступника начальника оперативного управління ГУ Міндоходів у Чернігівській області;

1.3. поновити його на посаді заступника начальника оперативного управління Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області;

1.4. стягнути з ГУ Міндоходів у Чернігівській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення судового рішення.

2. Ухвалою суду від 27 січня 2020 року замінено первісних відповідачів на належних, а саме: Державну фіскальну службу України (далі - відповідач 1, ДФС України), Головне управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області (далі- відповідач 2, ГУ ДФС України у Чернігівській області).

3. Ухвалою суду від 12 березня 2020 року залучено до участі у справі як співвідповідача Головне управління Державної податкової служби у Чернігівській області (далі - відповідач 3, ГУ ДПС України у Чернігівській області).

4. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що положення пункту 8 частини першої та пункту 4 частини другої статті 3 Закону №1682-VII не поширюються на посадових осіб підрозділів податкової міліції у областях. Крім того, позивач уважає, що його звільнення зі служби відбулось не у зв`язку із порушеннями вимог чинного законодавства, а лише за формальними ознаками (перебування на певній посаді), за відсутності доказів сприяння саме ним узурпації влади, що є порушенням Конституції України та принципів проведення люстрації.

4.1. Також позивач звернув увагу суду, що спірні накази про звільнення прийняті відповідачами у період його тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

5. 27 вересня 2013 року ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника оперативного управління ГУ Міндоходів у Чернігівській області.

5.1. У період з вересня 2013 по жовтень 2014 року позивач перебував на посаді заступника начальника оперативного управління ГУ Міндоходів у Чернігівській області. Сукупний період перебування позивача на вказаній посаді становив один рік та один місяць.

5.2. За результатами перевірки відомостей, зазначених в особовій справі позивача, складено довідку від 21 жовтня 2014 року, у якій зазначено про застосування до позивача заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII. Заборона застосована на підставі критерію, визначеного у пункті 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII.

5.3. У зв`язку з наведеним, на підставі підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII та пункту 62 підпункту "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 листопада 1991 року №114, наказом Міністерства доходів і зборів України від 29 жовтня 2014 року №2177-о ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника оперативного управління ГУ Міндоходів у Чернігівській області та податкової міліції.

5.4. Наказом ГУ Міндоходів у Чернігівській області від 29 жовтня 2014 року №164-о ОСОБА_1 звільнено з займаної посади та податкової міліції з 29 жовтня 2014 року.

5.5. Вважаючи вказане звільнення протиправним та таким, що не відповідає міжнародним принципам люстрації, Конституції України, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

6. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міндоходів України від 29 жовтня 2014 року №2177-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника оперативного управління ГУ Міндоходів у Чернігівській області. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ Міндоходів у Чернігівській області від 29 жовтня 2014 року №164-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника оперативного управління ГУ Міндоходів у Чернігівській області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника оперативного управління ГУ ДФС у Чернігівській області з 30 жовтня 2014 року. Стягнуто з ГУ ДФС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2014 року по 07 травня 2020 року в сумі 416359,80 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

6.1. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався рішенням ЄСПЛ 17 жовтня 2019 року у справі "Полях та інші проти України" (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, №47749/18), яке набуло статусу остаточного 24 лютого 2020 року, та виходив з того, що приймаючи оскаржувані накази про звільнення, Міністерство доходів і зборів України та ГУ Міндоходів у Чернігівській області не врахували основоположних принципів очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями, тому застосування до позивача положень Закону України "Про очищення влади" є передчасним і не відповідає викладеним стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів.

6.2. Враховуючи мету Закону № 1682-VII, на переконання суду, перш ніж застосувати до позивача передбачені у цьому Законі заходи відповідальності, відповідачі зобов`язані були встановити його особисту участь та довести вину у вчинені правопорушень, що сприяли узурпації влади ОСОБА_2 , підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини. Водночас під час розгляду справи відповідачами до суду не було надано жодних доказів вчинення конкретно позивачем зазначених вище правопорушень, проведення стосовно нього будь-яких службових розслідувань, не встановлено його особисту участь. Отже, його вина у сприянні узурпації влади не доведена.

6.3. Суд зауважив, що звільнивши позивача з посади лише з обставин того, що він у певні періоди служби займав певні посади та застосувавши до нього міру колективної відповідальності лише за формальними ознаками за відсутності факту вини у сприянні узурпації влади, Міністерство доходів і зборів України та ГУ Міндоходів у Чернігівській області таким чином порушили норми Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та діяли не у спосіб, та не з метою, що встановлені Законом.

6.4. Також суд першої інстанції урахував, що позивача звільнено із займаної посади з 29.10.2014 на підставі спірних наказів у період його тимчасової непрацездатності, чим допущено також порушення вимог трудового законодавства (статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

6.5. У підсумку суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність оскаржуваних наказів з необхідністю їх скасування і поновлення позивача на посаді заступника начальника оперативного управління ГУ ДФС у Чернігівській області з 30.10.2014. При цьому, визначаючись щодо органу, у якому має бути поновлений позивач, суд першої інстанції виходив з того, що ГУ ДФС у Чернігівській області є правонаступником усіх прав та обов`язків ГУ Міндоходів у Чернігівській області, а тому позивач має бути поновлений на посаді саме у вказаному державному органі.

6.6. Поновивши позивача на роботі, суд першої інстанції стягнув з ГУ ДФС у Чернігівській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення судового рішення виходячи із розміру заробітку позивача на день звільнення, керуючись пунктом 8 Порядку № 100. При цьому, середній заробіток за час вимушеного прогулу у загальному розмірі 416359,80 грн суд першої інстанції розрахував шляхом множення кількості днів вимушеного прогулу (1380 робочих днів - з 30 жовтня 2014 року до 07 травня 2020 року) на розмір середньоденного заробітку - 301,71 грн (згідно з довідкою ГУДФС у Чернігівській області довідки (а.с. 163).

7. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, апеляційну скаргу ГУ ДФС у Чернігівській області залишено без задоволення. Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року скасовано у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника оперативного управління ГУ ДФС у Чернігівській області та стягнення з ГУ ДФС у Чернігівській області на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2014 року до 07 травня 2020 року в сумі 416359,80 грн. Ухвалено в цій частині нове рішення. Поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді заступника начальника оперативного управління ГУ ДФС у Чернігівській області. Стягнуто з ГУ ДФС у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2014 року до 07 травня 2020 року в сумі 969910,76 грн. В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року залишено без змін.

7.1. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на попередній роботі та приймаючи у цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанцій, керуючись висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 травня 2019 року у справі № 813/2091/16, зазначив, що за відсутності у штатному розписі ГУ ДФС у Чернігівській області посади заступника начальника оперативного управління рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача на неіснуючій посаді підлягає скасуванню з прийняттям нового - про поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді.

7.2. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ГУ ДФС у Чернігівській області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та приймаючи у цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанцій указав на те, що судом першої інстанції помилково не застосовано положення пункту 10 Порядку № 100, а також не взято до уваги інформацію, необхідну для визначення середньоденної заробітної плати позивача за період з 30 жовтня 2014 року по 7 травня 2020 року, наведену у довідці від 11 листопада 2014 року № 95/25-01-05-45 (а.с. 119) у загальному розмірі 969194,60 грн.

7.3. В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

8. Постановою Верховного Суду від 28 вересня 2021 року скасовано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 825/3682/14 у частині стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 жовтня 2014 року по 07 травня 2020 року в сумі 969910 гривень 76 копійок, а справу у цій частині направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.

8.1. В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 825/3682/14 залишено без змін.

8.2. Верховний Суд виходив з того, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції не дослідив склад доходів позивача за останні два місяці, що передують незаконному звільненню, та мають враховуватися при обрахунку середнього заробітку, а отже розрахував середньоденну заробітну плату (354,32 грн) з неправильним застосуванням пунктів 3, 4 розділу ІІІ Порядку № 100, відповідно до яких при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються виплати, що мають постійний характер (основна заробітна плата доплати, надбавки, премії), без виключення сум відрахування (на податки, стягнення аліментів тощо), та не включаються одноразові виплати.

8.3. Також, Верховний Суд зазначив, що пунктом 10 Порядку № 100, який був чинним у періоді вимушеного прогулу позивача та підлягав застосуванню до спірних правовідносин, передбачено коригування середнього заробітку при підвищенні посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток. Це стосується усіх виплат, які розраховуються згідно з Порядком № 100, зокрема й за час вимушеного прогулу.

8.4. З цих підстав, колегія суддів Верховного Суду відхилила доводи касаційної скарги щодо безпідставного застосування судом апеляційної інстанції при здійснення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу положень 10 Порядку № 100.

9. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року під час нового розгляду справи №825/3682/14 рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2020 року в частині стягнення з Головного управління Міндоходів у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.10.2014 року по 07.05.2020 року в сумі 416359 грн. 80 коп. залишено без змін.

IV. Касаційне оскарження

10. Не погодившись з рішенням суду першої та постановою суду апеляційної інстанцій в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

10.1. В обґрунтування касаційної скарги скаржник, зокрема, наголошує на помилковості висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для застосування пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок 100) при здійснення розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

10.2. Також, скаржник звертає увагу на ігнорування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду у цій же справі щодо застосування пункту 10 Порядку Порядок 100 при здійснення розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

10.3. Посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовані норми матеріального права (не застосовано і пункт 10 Постанови КМ України № 100 від 08 лютого 1995 року), не врахувавши при цьому висновків щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 березня 2020 року у справі №580/1115/19, та від 26 червня 2019 року у справі №813/5855/15.

10.4. У зв`язку із наведеним позивач просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та прийняти нову постанову в цій частині з урахуванням пункту 10 Порядку 100.

11. Відповідачі відзиву на касаційну скаргу не надали.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

12. Відповідно до статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

13. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

14. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

15. Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - «Порядок №100»).

16. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

17. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 розділу IV Порядку №100).

18. Відповідно до пункту 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

VI. Позиція Верховного Суду

19. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

20. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

21. Як вбачається зі змісту касаційної скарги, позивач оспорює рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині незастосування під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу п.10 Порядку № 100.

22. Верховний Суд звертає увагу, що КЗпП України, який підлягає субсидіарному застосуванню до спірних правовідносин, передбачає засоби правового захисту працівників, звільнення яких визнане незаконним. Аналіз статті 235 КЗпП України свідчить, що основним першочерговим засобом такого правового захисту є поновлення на роботі. Крім того, у разі незаконного звільнення суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами Порядку № 100.

23. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

24. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 розділу IV Порядку № 100).

25. Слід також ураховувати, що при обчисленні середньої заробітної плати включаються виплати, що мають постійний характер (основна заробітна плата доплати, надбавки, премії), без виключення сум відрахування (на податки, стягнення аліментів тощо), та не включаються одноразові виплати. Виплати, які не враховуються при обчисленні середнього заробітку, визначені пунктом 4 розділу ІІІ Порядку № 100.

26. Як вбачається з матеріалів справи, судом апеляційної інстанції, з урахуванням постанови Верховного Суду по цій же справі, витребувано у Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області довідку про середній заробіток позивача під час звільнення, яка повинна бути сформована у відповідності до пунктів 3 та 4 Порядку № 100, із зазначенням, які виплати включаються у розрахунок середньої заробітної плати (пункт 3), а які виплати не враховуються при її обчисленні (пункт 4).

27. Головне управління Державної податкової служби у Чернігівській області надало пояснення, у яких відповідач вказав, що довідка ГУ ДФС у Чернігівській області про розмір середнього місячного та середньоденного грошового забезпечення зі період серпень 2014 - вересень 2014 року б/н (а.с. 163 том І) складена саме за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100.

28. Таким чином, судом апеляційної інстанції застосовано вказану довідку ГУ ДФС у Чернігівській області про розмір середнього місячного та середньоденного грошового забезпечення зі період серпень 2014 - вересень 2014 року б/н для розрахунку середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу.

29. Верховний Суд звертає увагу, що пунктом 10 Порядку № 100, який був чинним у періоді вимушеного прогулу позивача та підлягав застосуванню до спірних правовідносин, передбачено коригування середнього заробітку при підвищенні посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток. Це стосується усіх виплат, які розраховуються згідно з Порядком № 100, зокрема й за час вимушеного прогулу.

30. Так, у разі підвищення тарифних ставок i посадових окладів відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими колективними договорами (угодами), як у розрахунковому періоді, так i у періоді, впродовж якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються для обчислення середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їхнього підвищення.

31. Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати, розраховується діленням окладу (тарифної ставки), установленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

32. Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висловив свою позицію щодо необхідності застосування пунктів 7, 8 та пункту 10 розділу IV Порядку № 100 у тому випадку, коли у розрахунковому періоді відбулося підвищення посадових окладів згідно з актами законодавства.

33. Вказані правові висновки щодо застосування положень Порядку №100 для цілей обрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу висловлено Верховним Судом у постановах від 06 серпня 2019 року у справі № 0640/4691/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 826/15725/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 826/17601/14, від 12 серпня 2020 року у справі № 2-а-3279/10/1970, від 11 лютого 2021 року справі № 814/197/15 і підстав для відступу від таких висновків під час розгляду цієї справи колегія суддів не знаходить.

34. У цій справі судами попередніх інстанції вірно обраховано період вимушеного прогулу позивача - з 30 жовтня 2014 року до 07 травня 2020 року. Разом з тим, суд апеляційної інстанції під час нового розгляду цієї справи та здійснюючи розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача не врахував вказаних висновків Верховного Суду щодо необхідності застосування п.10 Порядку № 100.

35. Також, судом апеляційної інстанції під час нового розгляду не враховано висновок Верховного Суду по цій же справі щодо необхідності застосування пункту 10 Порядку № 100 до спірних правовідносин, який був чинним у періоді вимушеного прогулу позивача.

36. Водночас, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 341 КАС України обмежений у праві встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

37. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд..

38. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

39. Приписами частини 4 статті 353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

40. Зважаючи на викладене та приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасуванню із направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

VIІ. Судові витрати

З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасувати та направити справу на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду у цій частині вимог.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіО.В. Калашнікова О.А. Губська Н.М. Мартинюк