Справа № 600/5265/21-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2022-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/5265/21-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Боднарюк О.В.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

25 травня 2022 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Держпраці у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Чернівецькій області про визнання протиправними і скасування попередження та припису,

В С Т А Н О В И В :

в жовтні 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Держпраці у Чернівецькій області про визнання протиправними і скасування попередження та припису.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 04.11.2021 позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю № ЧВ-1898/21/274/АВ/П від 17.09.2021 року, винесений головним державним інспектором Управління Держпраці у Чернівецькій області Ревуцьким Леонідом Івановичем.

- визнати протиправним та скасовано попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю № ЧВ-1898/21/274/АВ/П/ПП від 17.09.2021 року, винесене головним державним інспектором Управління Держпраці у Чернівецькій області Ревуцьким Леонідом Івановичем;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Чернівецькій області на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 4540,00 грн.

Також вказаним рішення задоволено повністю заяву представника позивача - адвоката Павалюк Галини Василівни про стягнення витрат на правову допомогу та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Чернівецькій області на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.

Не погодившись із ухваленим рішення, його оскаржив відповідач, який із посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги вказує, що під час здійнсення інспекційного відвідування за місцем діяльності ФОП ОСОБА_2 було встановлено роботу ОСОБА_3 , який виконував роботу в цеху обладнаному для виготовлення металопластикових конструкцій, що підтверджується відеофіксацією інспекційного відвідування. На відео зафіксовано пояснення працівника ОСОБА_3 , який вказав, що допомагає ОСОБА_2 , видає товар та працює сам. Письмові пояснення працівником не надавалися, оскільки ФОП ОСОБА_2 у телефонній розмові заборонив працівнику давати будь-які пояснення, що також зафіксовано відеофіксацією. Згідно наданих під час інспекційного відвідування документів встановлено, що у ФОП ОСОБА_2 відсутні будь-які документи щодо належного працевлаштування виявленого працівника. Відповідно є факт порушення ч.3 ст.25 КЗпП України та Постанови Кабінету Міністрів України №431 від 17.06.2015, що безпосередньо відображено у приписі та попередженні.

Позивач скориставшись своїм правом надав до Сьомого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначає, що залишення поза увагою відповідачем наданий ОСОБА_2 договір підряду, укладений з ОСОБА_3 , та неврахування його змісту, цивільно-правових відносин, що склалися між сторонами, призвело до неправомірного прийняття оскражуваного припису та попередження, з огляду на що суд першої інстанції взяв до уваги вказані обставини та виніс законне та обгрунтоване рішення.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 19.08.2021 року на адресу Управління Держпраці у Чернівецькій області надійшла заява (скарга) ОСОБА_4 , відповідно до змісту якої ОСОБА_2 у своїй діяльності використовує працю найманих працівників без укладення трудових договорів.

08.09.2021 відповідачем винесено наказ №285, згідно якого головним державним інспекторам відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно - правових актів Управління Держпраці у Чернівецькій області Ревуцькому Леоніду Івановичу та ОСОБА_5 в межах наданих повноважень доручено здійснити інспекційне відвідування на предмет дотримання вимог законодавства про працю в частині укладення трудових договорів та оформлення трудових відносин з працівниками у ОСОБА_2 тривалістю 7 робочих днів у період з 09.09.2021 року по 17.09.2021 року.

На підставі наказу № 285 від 08.09.2021 року, рішення керівника за результатами аналізу інформації викладеної у зверненні від 19.08.2021 року - відповідачем винесено направлення у відповідності до Порядку №823 на проведення інспекційного відвідування.

09.09.2021 відповідачем винесено вимогу №ЧВ-1898/21/274/НД про надання об`єктом перевірки документів.

За результатами інспекційного відвідування посадовими особами відповідача складено акт №ЧВ-1898/21/274/АВ від 17.09.2021 року, яким виявлено порушення вимог частини 1, 4 статті 24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та абз.1 постановляючої частини постанови Кабінету Міністрів України №413 від 17.06.2015 року "Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу", які виявились в тому, що позивач допустив до роботи працівника ОСОБА_3 без укладення з ним трудового договору та без повідомлення ДПС про прийняття працівника на роботу .

На підставі Акту головним державним інспектором Управління Держпраці у Чернівецькій області Ревуцьким Л.І. винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю №ЧВ-1898/21/274/АВ/П від 17.09.2021 року, яким зобов`язано ФОП ОСОБА_2 усунути до 17.10.2021 року виявлені порушення законодавства про працю, а також повідомити відповідача про виконання припису до 14.08.2021 року.

Головним державним інспектором Управління Держпраці у Чернівецькій області Ревуцьким Л.І. також винесено попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю №ЧВ-1898/21/274/АВ/П/ПП від 17.09.2021 року, яким попереджено ФОП ОСОБА_2 , про відповідальність за порушення законодавства про працю, виявлені в ході інспекційного відвідування, яке проводилось з 09.09.2021 р. по 17.09.2021 р.

Вказаний вище Акт, припис та попередження були надіслані позивачу рекомендованим листом 20.09.2021 р., які отримані позивачем 04.10.2021 року.

Не погоджуючись з актом, позивачем було подано зауваження до акту перевірки, яким, зокрема, надано копію договору підряду від 07.09.2021 ОСОБА_3 та замовлення на виконання роботи №1 від 07.09.2021.

Не погодившись із зазначеними вище приписом та попередженням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 надавав позивачу послуги, а не здійснював трудову функцію, оскільки предметом угоди, яка укладена між позивачем та ОСОБА_3 , є надання певних послуг за винагороду, які були оплачені на підставі акту приймання-передачі виконаних робіт, тобто праця за цією угодою з боку ОСОБА_3 є юридично самостійною, а також вказана фізична особа не підпорядковувалась певному внутрішньому трудовому розпорядку. Оскільки чинним цивільним законодавством не визначено обов`язкових випадків укладання трудових договорів при отриманні послуг такого характеру, який мали ті, що надані позивачу фізичною особою ОСОБА_3 , а також не містить норм щодо недопустимості отримання таких послуг за цивільно-правовими договорами, тому сторони договору (замовник та виконавець) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення своїх відносин, а тому на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

Оскільки в матеріалах справи наявні копія договору підряду від 07.09.2021 року стосовно ОСОБА_3 , замовлення на виконання роботи №1 від 07.09.2021 р. а також акт приймання-передачі виконаних робіт до замовлення на виконання роботи №1 від 11.10.2021 р., суд вважає, що посадові особи відповідача дійшли помилкового висновку щодо використання найманої праці ОСОБА_3 без укладення трудового договору з позивачем.

Також суд першої інстанції зазначив, що як вбачається з акту інспекційного відвідування, оскаржуваного припису та попередження від 17.09.2021, відповідач під час їх прийняття керувався положеннями Порядку № 823, який на час завершення проведення інспекційного відвідування та оформлення його результатів втратив чинність, а тому відповідач приймаючи оскаржувані припис та попередження діяв за межами повноважень та у спосіб, який не передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст. 2 Закону України від 5 квітня 2007 року № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі- Закон № 877-V) передбачено, що заходи контролю здійснюються органами державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення, державного контролю за додержанням законодавства у сфері моніторингу, звітності та верифікації викидів парникових газів у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин дванадцятої - чотирнадцятої статті 4, частини одинадцятої статті 4-1, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої, шостої та десятої статті 7, статей 9, 10, 12, 19, 20, 21 цього Закону.

Суд звертає увагу на те, що безпосередньо вказаними приписами органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами не зобов`язані забезпечити дотримання вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 6 Закону № 877-V (підстави для здійснення позапланових заходів).

Особливості здійснення заходів контролю органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення визначено, зокрема, Кодексом законів про працю України.

Статтею 259 Кодексу законів про працю України передбачено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.

Громадський контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють професійні спілки та їх об`єднання.

Відповідно до ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Відповідно до 1 і 2 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 (далі Порядок № 823), у редакції, чинній на момент прийняття наказу від 08.09.2021 №285, передбачено, що цей Порядок визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1986-IV, та Законом України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (далі - Закон).

Відповідно до п.5 Порядку №823 підставами для здійснення інспекційних відвідувань є: 1) звернення працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю;2) звернення фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; 3) рішення керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань, прийняте за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту; 4) рішення суду; 5) повідомлення посадових осіб органів державного нагляду (контролю), правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо неоформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин; 6) інформація: ДПС та її територіальних органів про: - невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; - факти порушення законодавства про працю, виявлені в ході здійснення повноважень; - факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом, як суб`єкта господарювання; Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: - роботодавців, в яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; - роботодавців, в яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилася на 20 і більше відсотків; - фізичних осіб, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; - роботодавців, в яких 30 і більше відсотків фізичних осіб працюють на умовах цивільно-правових договорів; - роботодавців із чисельністю 20 і більше працівників, в яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників; 7) інформація профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлені у ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю; 8) доручення Прем`єр-міністра України; 9) звернення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; 10) запит народного депутата України; 11) невиконання вимог припису інспектора праці.

Пунктом 8 Порядку №823 визначено, що під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред`явити об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення, перед підписанням акта інспекційного відвідування надати копію відповідного направлення на проведення інспекційного відвідування та внести запис про його проведення до відповідного журналу реєстрації заходів державного нагляду (контролю) об`єкта відвідування (за його наявності).

За результатами інспекційного відвідування складаються акт інспекційного відвідування (далі - акт) і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю. (п.16 Порядку №823).

У відповідності до пунктів 20 та 21 Порядку, припис є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень вимог законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування.

Припис вноситься об`єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду.

Пунктом 22 Порядку визначено, що стан виконання припису перевіряється після закінчення зазначеного в ньому строку виконання. Якщо об`єкт відвідування не надав відповіді або надав її в обсязі, недостатньому для підтвердження факту виконання припису, проводиться інспекційне відвідування з підстави, наведеної у підпункті 11 пункту 5 цього Порядку.

За змістом статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

З аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.

Характерними ознаками трудових відносин є:

- систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат);

- підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку;

- виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК003:2010"Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327;

- обов`язок роботодавця надати робоче місце;

- дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

Взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому, сторони цивільно-правової угоди укладають договір згідно з вимогами Цивільного кодексу України.

Норми Цивільного кодексу України регламентують принципи свободи договору.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України. Так вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже юридична особа та фізична особа як сторони відповідних договорів вільні у своєму виборі щодо форми оформлення відносин, і на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.

Відповідно частин першої та другої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За правилами положень статей 902-903 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядчик) зобов`язується на свій ризик, виконати певну роботу за завданням іншої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Аналізуючи вищевказані норми, слід зазначити, що основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини, що виникли на підставі договору, від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація з дотриманням правил внутрішнього трудового розпорядку, де власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, сам організовує і виконує свою роботу її на власний ризик; не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а, 13.06.2019 у справі №815/954/18.

З матеріалів справи слідує, та це не спростовано відповідачем, що 07.09.2021 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір підряду (далі - Договір), відповідно до п.1.1 до якого ОСОБА_3 зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу підрядника

Пунктом 1.2 вказаного договору зазначено, що конкретний перелік (обсяг) робіт, перелік матеріалів та обладнання, що надаються замовником підряднику для виконання робіт, місце проведення робіт, строки їх виконання, а також їх ціна - встановлюється сторонами шляхом підписанням додатків до цього договору, які є невід`ємною частиною.

Згідно п.1 додатку до договору підряду від 07.09.2021 про замовлення на виконання роботи №1 (далі - Замовлення №1) ПП ОСОБА_2 (далі - замовник) доручає ОСОБА_3 (далі - підрядник) встановити 46 комплектів фурнітури фірми ROMB на 46 металопластикових вікон розміром 1500-1300 мм.

Згідно п.1 акту приймання-передачі виконаних робіт до замовлення на виконання роботи №1 від 11.10.2021 р. підрядник у повному обсязі, належним чином та у домовлений між сторонами строк виконав доручену йому роботу. Пунктом 4 вказано акту зазначено, що у зв`язку з виконанням замовлення - сторони претензій одна до одної не мають.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, основною ознакою, що відрізняє цивільні (підрядні) відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Підрядник, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

З огляду на викладені вище обставини, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_3 надавав позивачу послуги, а не здійснював трудову функцію, оскільки предметом угоди, яка укладена між позивачем та ОСОБА_3 , є надання певних послуг за винагороду, які були оплачені на підставі акту приймання-передачі виконаних робіт, тобто праця за цією угодою з боку ОСОБА_3 є юридично самостійною, а також вказана фізична особа не підпорядковувалась певному внутрішньому трудовому розпорядку.

Договором не передбачено систематичного виконанням трудових функцій в межах діяльності позивача, а обумовлено лише надання послуг з встановлення фурнітури у металопластикові конструкції (вікна) протягом певного строку.

Отже, оскільки чинним цивільним законодавством не визначено обов`язкових випадків укладання трудових договорів при отриманні послуг такого характеру, який мали ті, що надані позивачу фізичною особою ОСОБА_3 , а також не містить норм щодо недопустимості отримання таких послуг за цивільно-правовими договорами, тому сторони договору (замовник та виконавець) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення своїх відносин, а тому на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

На підставі наведеного, факт допущення позивачем до роботи без належного оформлення трудових відносин ОСОБА_3 не підтверджується належними та допустимими доказами.

Зі змісту відеозапису інспекційного відвідування вбачається лише те, що в приміщенні позивача знаходиться ОСОБА_3 , в якого інспектором відбиралися пояснення. Проте, виконання робіт вказаним працівником на відео не зафіксовано.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи Управління Держпраці у Чернівецькій області стосовно порушення позивачем вимог частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України в частині допуску громадянина ОСОБА_3 до роботи без укладення трудового договору є необгрунтованими та здійснені при помилковому розумінні норм чинного законодавства.

Суд також звертає увагу на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 р. у справі №640/17424/19, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 р., визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 823 від 21.08.2019 року "Про порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю".

У відповідності до частини другою статті 265 КАС України, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Враховуючи зазначене вище, норми постанови Кабінету Міністрів України №823 від 21.08.2019 року "Про порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю" підлягають застосуванню виключно до 14.09.2021 р.

Як вбачається з акту інспекційного відвідування, оскаржуваного припису та попередження від 17.09.2021, відповідач під час їх прийняття керувався положеннями Порядку № 823, який на час завершення проведення інспекційного відвідування та оформлення його результатів втратив чинність, а тому враховуючи вищенаведене, відповідач приймаючи оскаржувані припис та попередження діяв за межами повноважень та у спосіб, який не передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що відповідач в оскаржуваному попередженні посилався на загальні норми Конвенції Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 р. №1985-ІV, Конвенції Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 р. №1986-ІV, статті 259 Кодексу законів про працю України, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

При цьому, процедуру здійснення заходів державного контролю з питань виявлення неоформлених трудових відносин визначено безпосередньо Порядком № 823.

Ураховуючи приписи ч. 2 ст. 19 Конституції України, суд вважає, що відповідач безпідставно склав оскаржуване попередження на підставі Порядку № 823, зокрема п. 16 цього Порядку, який втратив чинність на момент його складання.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суд першої інстанції, що Припис та Попередження є необгрунтованими, прийнятими не у відповідності до норм чинного законодавства. Тому за наведеного позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 підлягають до задоволення.

Щодо принятого рішення суд першої інстанції в частині задоволення заяви позивача про стягнення витрат на правову допомогу, то апеляційна скарга не містить жодних заперечень.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління Держпраці у Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Смілянець Е. С.