Справа № 460/5534/22
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2022-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

27 травня 2022 року м. Рівне №460/5534/22
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач), звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - відповідач) про зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток в сумі 279260,80грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням суду 23.09.2021 зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 16010 (шістнадцять тисяч десять) гривень 86 копійок відповідно до ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року. Таку допомогу позивач отримав лише 27.01.2022 року. 02.02.2022 позивач подав заяву до відповідача про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, відповідач проігнорував вказану заяву та не виплатив середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в зв`язку з чим і подано позов до суду. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач подав відзив на позов в якому заперечує проти позову. Свої заперечення аргументує тим, що по перше, позивач пропустив місячний строк звернення до суду із цим позовом, а по друге, рішенням суду не встановлено вини відповідача у невиплаті вихідної допомоги позиву. Також звертає увагу на не співмірність заявленої позивачем суми із розміром виплаченої вихідної допомоги. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач подав відповідь на відзив в якому стверджує, що строк звернення до суду з даним позовом не пропущений, оскільки 02.02.2022 позивач подав заяву до відповідача про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак, не отримавши станом на 03.03.2022 відповіді на заяву, цього ж числа він звернувся з позовною заявою до суду. Також звертає увагу на те, що відповідь відповідача про відмову у виплаті середнього заробітку отримана ним лише 21.03.2022, тому саме з цієї дати починається перебіг строку для звернення до суду. В решті обґрунтування відповіді на відзив є подібними до змісту позовної заяви.

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив в якому зазначені тотожні відзиву доводи та аргументи.

Позовна заява надійшла до суду 03.03.2022.

Ухвалою суду від 09.03.2022 позов залишений без руху.

22.03.2022 ухвалою суду відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 05.04.2022 відповідачу продовжений процесуальний строк для подання відзиву на позов.

27.05.2022 ухвалою суду заперечення відповідача про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні та про розгляд справи у загальному позовному провадженні залишено без задоволення.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, наведені у заявах по суті, дослідивши зібрані у справі докази, суд враховує наступне.

Щодо строку звернення до суду.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких учиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19).

За приписами частини п`ятої статті 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Матеріалами справи стверджується, що вихідна допомога позивачу виплачена 27.01.2022 року без виплати середнього заробітку за час розрахунку при звільненні.

02.02.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, перебіг місячного строку звернення до суду, у даному випадку, розпочинається з дати отримання відмови у виплаті таких коштів, оскільки у разі позитивного вирішення заяви позивача, у останнього не було б необхідності звертатися до суду з цим позовом.

Також матеріалами справи стверджується, що станом на 03.03.2022 заява позивача від 02.02.2022 залишена відповідачем без жодного реагування.

Наведений факт підтверджується відповіддю відповідача на заяву позивача, яка датована лише 04.03.2022 та якою фактично відмовлено позивачу у виплаті середнього заробітку. Така відповідь отримана позивачем 21.03.2022.

Із наведеного слідує, що місячний строк для звернення до суду із даним позовом розпочинається з дати отримання позивачем відмови у задоволенні його заяви, тобто з 22.03.2022, коли позивач фактично дізнався про порушення його прав та закінчується 21.04.2022.

При цьому, позовна заява подана до суду позивачем 03.03.2022, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції суду, тобто в межах місячного строку звернення до суду, передбаченого ч.5 ст. 122 КАС України.

За наведених обставин, доводи та посилання відповідача в обґрунтування клопотання про пропущення позивачем строків звернення до суду є безпідставними та необґрунтованими, тому клопотання про залишення позову без розгляду суд залишає без задоволення.

По суті позовних вимог.

ОСОБА_1 24.12.2019 наказом № 920/03/к (з наступними змінами) була звільнена з посади головного спеціаліста відділу розгляду звернень та забезпечення діяльності комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Управління державної реєстрації ГТУЮ у Рівненській області.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 по справі № 460/8633/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції внести зміни у п.1 наказу від 24.12.2019 №920/03/к "Про звільнення ОСОБА_1 " вказавши підставу формулювання звільнення - відповідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, замість пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу"; зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції внести зміни до запису №22 від 26.12.2019 трудової книжки ОСОБА_1 , де замінити підставу звільнення на пункт 1 статті 40 КЗпП України, замість пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу"; зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 16010,86 грн; зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2021, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 по справі № 460/8633/20 скасовано та прийнято постанову якою позовну заяву задоволено частково, а саме: зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) внести зміни у пункт 1 наказу № 920/03/к від 24 грудня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 », вказавши підставу формулювання звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року, замість п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року; зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) внести зміни до запису № 22 від 26 грудня 2019 року трудової книжки ОСОБА_1 , замінивши підставу звільнення на п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року, замість п.1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року; зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 16010 (шістнадцять тисяч десять) гривень 86 копійок відповідно до ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду, відповідачем 27.01.2022 перераховано позивачу вихідну допомогу, з урахуванням податків та обов`язкових платежів, в сумі 12888,75грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку про зарахування коштів.

02.02.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: починаючи з 24.12.2019 по 27.01.2022.

04.03.2022 відповідачем на наведену заяву надано відповідь № 1019/1830/0/09-09, якою відмовлено у виплаті таких коштів з посиланням на те, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2021 встановлено право позивача на вихідну допомогу, але не встановлено вини відповідача у її невиплаті. Крім того, вказаною постановою позивачу відмовлено в задоволенні позову в частині виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Тому правових підстави для виплати таких коштів немає.

Вважаючи, що така затримка розрахунку з позивачем надає йому право звернутися до суду з вимогою щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки, позивач подав позовну заяву.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 117, 237-цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як вина роботодавця, невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Викладений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 08.02.2018 у справі № 805/977/16-а.

Таким чином, ключовим у статті 117 КЗпП України наведено, як підставу для відповідальності - вина роботодавця у невиплаті належних звільненому працівникові сум.

Разом з тим, обставини щодо відсутності вини відповідача у невиплаті вихідної допомоги позивачу при звільненні, встановлені постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2021.

Зокрема, судом встановлено, що: «Підстави припинення державної служби визначені статтею 83 Закону № 889-VIII, відповідно до пункту 4 частини 1 якої, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Частиною третьою статті 83 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Крім того, виплата державному службовцю вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати також передбачена ч. 4 ст. 87 Закону 889-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті.

Таким чином, враховуючи зміну підстави формулювання причини звільнення позивача з п.1-1 на п.1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку на підставі ч. 4 ст. 87 Закону 889-VIII».

Суд зауважує, що у даному випадку наявний причинно-наслідковий зв`язок між виплатою вихідної допомоги, яку позивач пов`язує з наявністю підстав для виплати середнього заробітку за час затримки такої виплати, та із зміною формулювання причин звільнення позивача.

Також, у постанові, зокрема, зазначено, що: «У спірних правовідносинах, судом апеляційної інстанції встановлено право позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні.

Проте, не встановлено вини відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні, оскільки останній вважав, що така допомога позивачу не належить в силу вірного формулювання причини звільнення, через що і не здійснив виплату такої».

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд уважає, що відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу вихідної допомоги під час розрахунку при звільненні, є підставою для звільнення його від відповідальності, встановленої ст. 117 КЗпП України.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність своїх дій підтверджена належними та допустимими доказами, тому позов задоволенню не належить.

Підстави для відшкодування судових витрат у порядку ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зобов`язання вчинення певних дій, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) (пл. М. Шашкевича, 1, м. Львів, 79000, ЄДРПОУ/РНОКПП 43317547)

Повний текст рішення складений 27 травня 2022 року

Суддя Т.О. Комшелюк