Справа № 120/2018/22-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2022-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 травня 2022 р. Справа № 120/2018/22-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чернюк Алли Юріївни

за участю:

секретаря судового засідання: Чабан Яни Сергіївни

представника позивача: Романюка Василя Івановича,

представника відповідача: Пекалюк Віти Валеріївни

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 до Теплицької селищної ради про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Теплицької селищної ради про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправною, на думку позивача, бездіяльністю відповідача щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 17.07.2019 року по 15.02.2022 року, через несвоєчасну виплату компенсації за невикористану відпустку та матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку з припиненням нею повноважень сільського голови с. Веселівка Теплицького району Вінницької області.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.02.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

08.04.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній зазначає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За період із 25.07.2017 року по 17.07.2019 року позивачу нараховано та виплачено 6 403 грн. компенсації за невикористану відпустку. 08.06.2021 року на картковий рахунок зараховано 5154,49 грн. відпускних.

Позивач перебуваючи на посаді сільського голови с.Веселівка Теплицького району перебувала в трудових відносинах із Веселівською сільською радою на час виплати компенсації за невикористану відпустку (08.06.2021 року) був наявний спір про кількість днів невикористаної відпустки за період із 2015 року по 2017 рік.

Тому, у зв`язку наявністю спору про розмір належних ОСОБА_1 суми компенсації за невикористану відпустку та те, що судом вирішено спір на користь працівника, рішенням суду встановлено період за який потрібно виплатити компенсацію за невикористану відпустку (тобто із 10.11.2015 року по 19.07.2019 року). На виконання рішення суду від 31.08.2021 року у справі № 120/5553/21 13.09.2021 року проведено виплату компенсації за невикористану відпустку.

Згідно абзацу 2 статті 177 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду у справі №120/5553/21 від 09.02.2022 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , зобов`язано Теплицьку селищну раду Вінницької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку та матеріальну допомогу на оздоровлення за період з 10.11.2015 року по 17.07.2019 року, з урахуванням висновків, викладених в мотивувальній частині цього судового рішення, та з урахуванням виплачених сум.

Також, відповідач звертає увагу суду на те, що ним добровільно сплачено оспорювану суму компенсації за невикористану відпустку, а також те, що після розгляду справи судом першої інстанції по суті відповідач добровільно виконав рішення суду від 31.08.2021 року, також в подальшому після розгляду справи у суді апеляційної інстанції було здійснено нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку.

10.05.2022 року представником відповідача подано додаткові пояснення, відповідно до яких останній зазначає, що за період з 17.07.2019 року по 21.09.2021 року за рішеннями судів у справах №144/1048/16, №120/5552/21, №120/12625/21 стягнуто та сплачено середній заробіток із селищної ради на користь позивача ОСОБА_1 та за період із 22.09.2021 року по 28.04.2022 року ( справа № 120/19224/21) стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також відповідач вказує, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП України, так і за ст. 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

10.05.2022 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої остання просить суд прийняти позовні вимоги за період несвоєчасної сплати компенсації невикористаної відпустки з 17.07.2019 року по 10.05.2022 року включно, в сумі 431398 грн.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд встановив наступне.

25.10.2015 року на чергових місцевих виборах сільським головою с. Веселівка Теплицького району Вінницької області обрано ОСОБА_1 .

10.11.2015 року на першій сесії Веселівської сільської ради 7 скликання сільською виборчою комісією оголошено рішення про обрання сільським головою с. Веселівка ОСОБА_1 , а також на цій же сесії, відповідно до приписів ст.11 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», сільський голова ОСОБА_1 , склала Присягу посадової особи місцевого самоврядування.

24 червня 2016 року рішеннями без номерів 8-ї сесії 7-го скликання Веселівської сільської ради Теплицького району Вінницької області достроково припинено повноважень Веселівського сільського голови ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із рішенням щодо припинення достроково повноважень Веселівського сільського голови, ОСОБА_1 звернулась до суду.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2020 року у справі №144/1048/16-а позовні вимоги ОСОБА_1 до Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області, як правонаступника Веселівської сільської ради Теплицького району, задоволено частково. Рішення Веселівської сільської ради про дострокове припинення повноважень Веселівського сільського голови ОСОБА_1 визнано протиправним та скасовано, та визначено припиненими повноваження ОСОБА_1 на посаді сільського голови с. Веселівка Теплицького району Вінницької області, на яку вона була обрана на чергових місцевих виборах та склала присягу відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» 10.11.2015 року, у зв`язку із утворенням об`єднаної територіальної громади та реорганізації органів місцевого самоврядування з моменту припинення у неї повноважень сільського голови територіальної громади села Веселівка Теплицького району, що приєдналася до Теплицької селищної об`єднаної територіальної громади у день офіційного оголошення територіальною виборчою комісією на сесії селищної ради об`єднаної територіальної громади рішення про підсумки додаткових виборів до Теплицької селищної ради об`єднаної територіальної громади, а саме із 17 липня 2019року.

На підставі постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021 року рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2020 року у справі №144/1048/16-а набрало законної сили.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі №120/5553/21-а, та прийнято нове рішення, яким частково задоволено позов та визнано протиправною бездіяльність Теплицької селищної ради Вінницької області щодо не проведення розрахунку з виплати компенсації за невикористану відпустку та матеріальної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням нею повноважень сільського голови села Веселівка Теплицького району Вінницької області за період з 10.11.2015 по 17.07.2019, а також зобов`язано Теплицьку селищну раду Вінницької області нарахувати та виплати ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку та матеріальну допомогу на оздоровлення за період з 10.11.2015 по 17.07.2019 з урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині цього судового рішення, та з урахуванням виплачених сум. В задоволенні решти позову відмовлено.

На виконання постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2022 року у справі №120/5553/21 проведено обрахунок компенсації за невикористану відпустку за період із 10.11.2015 по 17.07.2019 року виходячи із заробітної плати у сумі 7 500 грн., в тому числі посадовий оклад сільського голови 7000,00 грн. (додаток 54 Постанови 268)., надбавка до посадового окладу за ранг 500,00 грн.(додаток 57 Постанови 268).

Вважаючи протиправною бездіяльність Теплицької селищної ради Вінницької області щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 17.07.2019 року по 15.02.2022 року, через несвоєчасну виплату компенсації за невикористану відпустку та матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку з припиненням нею повноважень сільського голови с. Веселівка Теплицького району Вінницької області, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування врегульовано Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Спірні правовідносини також врегульовані Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96), Законом України «Про оплату праці», Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закон України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР сільський голова належить до системи місцевого самоврядування.

Частиною 3 статті 7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-III передбачено, що на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Згідно із статтею першою Закон України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 2 Закону № 108/95-ВР передбачено, що структура заробітної плати включає:

- основну заробітну плату - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

- додаткову заробітну плату - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до статті 25 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Частиною першою статті 59 Закон № 280/97-ВР встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до частини третьої статті 21 Закону України від 07.06.2001 № 2493-ІІІ «Про службу в органах місцевого самоврядування» джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

Посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Посадовим особам, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України.

За приписами пп. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 року № 268 керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надано право надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Пп. 2 п. 6 Постанови № 268 встановлено, що преміювання сільських, селищних і міських голів, голів районних і районних у містах рад, їх заступників, встановлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірі, установлених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймається відповідною радою.

За змістом пункту 8 Постанови № 268 видатки, пов`язані з набранням чинності цією постановою, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання відповідних органів.

Таким чином, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірі, встановлених постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 року № 268 лише у межах затверджених видатків на оплату праці і лише за умови прийняття відповідною радою рішення про зазначені виплати.

Отже, у разі прийняття сесією ради рішення про виплату працівникові матеріальної допомоги на оздоровлення, у органу місцевого самоврядування наявний обов`язок для здійснення такої виплати особі, яка має право на компенсацію за невикористану відпустку.

Оскільки Веселівською сільською радою не приймалося рішення про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за спірний період, тому остання не має підстав для нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення позивачеві.

Відповідно до статті 116 КЗпП України під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У випадку наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст.і 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, положеннями ст.ст. 117, 235 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Вищезазначене дає підстави дійти висновку, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП України, так і за ст. 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 та в постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 05.08.2020 року у справі № 686/2049/18.

Як встановлено судом, за період із 25.06.2016 року по 20.10.2020 року із рахунків селищної ради проведено безспірне списання 347 496 грн. та за період із 21.10.2020 року по 21.09.2021 року відповідачем нараховано та виплачено ОСОБА_1 139 945,80 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до позовних вимог, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просить стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за період із 17.07.2019 року по 10.05.2022 року в сумі 431398 грн. через несвоєчасну виплату грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку з припиненням нею повноважень сільського голови села Веселівка Теплицького району Вінницької області з 17.07.2019 року.

Проте, за період з 17.07.2019 року по 21.09.2021 року за рішеннями судів у справах №144/1048/16, №120/5552/21, №120/12625/21 стягнуто та сплачено середній заробіток із селищної ради на користь ОСОБА_1 та за період із 22.09.2021 року по 28.04.2022 року ( справа № 120/19224/21) стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вищезазначене свідчить про відсутність підстав, для стягнення на користь позивача відповідного середнього заробітку.

Окрім того, Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 1214-ІХ встановлює вичерпний перелік видів грошових доходів, за порушення строків виплати яких громадянам має нараховуватися компенсація. Законом уточнено положення Закону № 2050 стосовно джерел виплати компенсації у зв`язку зі створенням Фонду соціального страхування України.

У даній справі йдеться про компенсацію втрати частини доходів із належної до виплати у зв`язку з порушенням строків виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.

У постановах Верховного Суду у справах №826/8319/16, №1540/3742/18 зазначено, що компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Як свідчить зміст рішення ЄСПЛ у справі Меньшакова проти України, позовні вимоги ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата. Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Частина друга статті 117 КЗпП України, що встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України (п.56, п.57 ЄДРСР 89819874) - п.65 - частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а п.66 - частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

В аспекті конституційного звернення у рішенні КСУ 15.10.2013 № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 зазначено: положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України варто розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу, нарахований та стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні як Закону України «Про оплату праці», так і Закону № 2050, а тому не належить компенсації.

Верховний Суд у справі №1540/3742/18 зазначив, що компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

При цьому, як вже встановлено та зазначено судом, відповідачем добровільно сплачено не оспорювану суму компенсації за невикористану відпустку, відповідач добровільно виконав рішення суду від 31.08.2021 року, також в подальшому після розгляду справи у суді апеляційної інстанції здійснив нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку, що свідчить про безпідставність позовних вимог у даній справі.

Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справі Suominen проти Фінляндії, № 37801/97, пункту 36, від 01.07.2003). Межі, до яких суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від природи рішення та оцінюватися у контексті обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі Ruiz Torija et Hiro Balani проти Іспанії, пункт 29, від 09.12.1994, № 18390/91).

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Враховуючи, що позивачці, звільненій від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», відмовлено у задоволенні позовних вимог, підстави для вирішення питання розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Теплицька селищна рада (, адреса: вул. Незалежності, 25, м. Теплик, Гайсинський район, Вінницька область, 23800).

Повний текст рішення в повному обсязі виготовлено 27.05.2022 року.

Суддя Чернюк Алла Юріївна