Справа № 520/9/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

25.05.2022 р. справа №520/9/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у письмовому провадженні у порядку ст. 287 КАС України справу за позовом

ОСОБА_1
до Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Мііністерства юстиції (м.Харків)
проскасування постанови, -

встановив:

Розгляд справи по суті у письмовому провадженні зумовлений виключно інтересами безпеки людини (що цілком узгоджується із положеннями ст.3 Конституції України та ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року), а також належним і своєчасним виконанням учасниками справи усіх процесуальних обов`язків та повною реалізацією процесуальних прав шляхом подання процесуальних документів у максимальному обсязі згідно з ст.269 КАС України.

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, боржник, громадянин) у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправною та скасування постанови Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 10.12.2019р. по ВП №39750879 про стягнення 1.858,20 доларів США виконавчого збору та про стягнення 7.487,66грн. виконавчого збору.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що управлінське волевиявлення державного виконавця з приводу стягнення виконавчого збору суперечить закону, позаяк винесено за відсутності реального виконання виконавчого документа з боку державного виконавця.

Відповідач, Харківський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) (далі за текстом - владний суб`єкт, адміністративний орган, Відділ, орган публічної адміністрації) у поданому відзиві із позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що рішення про стягнення виконавчого збору є правильним.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

02.07.2013р. рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 02.07.2013р. у справі №638/358/13-ц із заявника на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ» було стягнуто 18.582,03долл. США та 74.876,63грн. пені.

Відносно заявника старшим державним виконавцем ВДВС Харківського районного управління юстиції Харківської області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№30655458 про примусове виконання Дзержинського районного суду міста Харкова від 02.07.2013р. у справі №638/358/13-ц.

Доказів направлення цієї постанови на адресу боржника з повідомленням про вручення поштового відправлення органом публічної адміністрації до суду не подано.

Доказів реального виконання рішення Харківського районного суду Харківської області від 17.02.2011р. у справі №2-2205/11 завдяки застосованим державним виконавцем заходам примусового виконання до суду також не подано.

03.12.2019р. до органу публічної адміністрації надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документа по ВП №39750879 без виконання.

10.12.2019р. відносно заявника заступником начальника Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 10.12.2019р. по ВП №39750879 про стягнення 1.858,20 доларів США виконавчого збору та про стягнення 7.487,66грн. виконавчого збору.

Доказів направлення цієї постанови на адресу заявника матеріали справи не містять.

Доказів ознайомлення заявника із матеріалами ВП №39750879 матеріали справи не містять.

Доказів на підтвердження того, що під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження ВП №55379638 заявник мав змогу довідатись про усі документи із матеріалів ВП №39750879 матеріали справи не містять.

Відтак, підстав для залишення позову заявника без руху судом не знайдено.

10.12.2019р. відносно заявника заступником начальника Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) було винесено постанову від 10.12.2019р. ВП №39750879 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погодившись із відповідністю закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу стягнення виконавчого збору, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Судом з`ясовано, що виконавче провадження у спірних правовідносинах було відкрито - 09.11.2011р.

Станом на указану календарну дату діяли положення Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999р. №606-ХIV (далі за текстом - Закон України від 21.04.1999р. №606-ХIV), згідно з ч.1 ст.28 якого виконавчий збір стягувався у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч.2 ст.25 цього ж закону для самостійного його виконання.

Отже, обов`язковою кваліфікуючою умовою для винесення рішення про стягнення виконавчого збору законодавцем була визначена обставина отримання боржником виконавчого документа і незабезпечення його виконання без поважних причин у визначений державним виконавцем строк.

При цьому, за правилом ч.1 ст.31 Закону України від 21.04.1999р. №606-ХIV обставина одержання боржником постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження могла підтверджуватись виключно повідомленням про вручення.

Проте, матеріали справи не містять такого документа.

Окремо суд зважає, що ч.7 ст.28 Закону України від 21.04.1999р. №606-ХIV містила спеціальне правило, у силу якого виконавчий збір підлягав стягненню у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених ст.49 цього ж закону.

Суд вважає, що слід розмежовувати процедуру закінчення виконавчого провадження у порядку ст.49 Закону України від 21.04.1999р. №606-ХIV від процедури повернення виконавчого документу стягувачу у порядку ст.47 Закону України від 21.04.1999р. №606-ХIV, адже ці процедури є абсолютно різними як за підставами, так і за наслідками.

05.10.2016р. набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016р. №1404-VIII (далі за текстом - Закон України від 02.06.2016р. №1404-VIII), п.7 розділу ХІІІ якого було визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За визначенням ч.1 ст.27 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

У положеннях Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII збереглося відмежування процедури закінчення виконавчого провадження у порядку ст.39 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII від процедури повернення виконавчого документу стягувачу у порядку ст.37 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII.

Таким чином, у даному конкретному випадку має місце ситуація, коли згідно з діючим законом залишились існувати дві окремі процедури припинення виконавчого провадження, а саме: тимчасового за ст.37 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII (повернення виконавчого документа) та остаточного за ст.39 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII (закінчення виконавчого провадження), проте чітко визначене законом правило неможливості стягнення виконавчого збору поза межами процедури закінчення виконавчого провадження втратило чинність.

Поза увагою суду не можуть бути залишені і подальші зміни норм ст.27 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII, позаяк відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.27 названого закону (у редакції 28.08.2018р.), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1- 6 ч.5 ст.5 ст.27 Закону України № 1404-VIII виконавчий збір не стягується: - за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; - у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; - якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; - за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; - у разі виконання рішення приватним виконавцем; - за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Частиною дев`ятою цієї ж статті 27 обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.37 Закону України №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами ч.5 ст.37 Закону України №1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною 3 ст.40 Закону України №1404-VІІІ визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.4 ст.42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Звідси слідує, що відповідно до ст.27 Закону України №1404-VІІІ у редакції до 28.08.2018р. підставою (умовою) для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів було визначено - здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору підлягав обчисленню як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Проте, Законом України від 03.07.2018р. №2475-VIII (набрав чинності - 28.08.2018р.) були внесені зміни до ст.27 Закону України № 1404-VІІІ, унаслідок яких база обчислення розміру виконавчого збору була визначена законодавцем як - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відтак, положення ст.27 Закону України № 1404-VІІІ у редакції до 28.08.2018р., містили менший обсяг відповідальності боржника у виконавчому провадженні порівняно із нормами ст.27 Закону № 1404-VІІІ у редакції Закону України від 03.07.2018р. №2475-VIII, оскільки передбачали обчислення виконавчого збору як 10 % від фактично стягнутої суми, а 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню.

Розглядаючи справу, суд зважає, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини фактично надане тлумачення змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та змісту верховенства права, згідно з яким національне законодавство має бути чітким та узгодженим, відповідати вимозі «якості» закону, забезпечувати адекватний захист осіб від свавільного втручання у права заявника, а у разі протилежного (тобто у разі неоднозначного трактування норми права) підлягає застосуванню найбільш сприятливий для заявника підхід.

Відтак, суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли ураховуючи дату початку виконавчого провадження (09.11.2011р.) стягнення органом публічної адміністрації виконавчого збору за новими правилами (а саме: приписами ст.27 Закону України № 1404-VІІІ у редакції Закону України від 03.07.2018р. №2475-VIII, за якими відбулась істотна зміна бази та умов обчислення виконавчого збору) слід визнати надмірним тягарем для приватної особи у розумінні ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Окрім того, саме у спірних правовідносинах необхідною передумовою для стягнення виконавчого збору є досягнення позитивного результату виконавчого провадження (реальне виконання виконавчого документу) саме завдяки організаційно-правовим заходам державного виконавця, що є кваліфікуючою умовою обтяження субєкта права - боржника за виконавчим провадження цим публічним платежем до набрання чинності Законом України від 03.07.2018р. №2475-VIII (набрав чинності - 28.08.2018р.).

Таке тлумачення повністю корелюється із правовими висновками постанови Верховного Суду від 24.12.2021р. у справі №420/2218/21, де указано, що: 1) з аналізу норм Закону № 1404-VІІІ (у редакції до 28.08.2018р.) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми; 2) положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції до 28.08.2018р., містили менший обсяг відповідальності боржника у виконавчому провадженні порівняно із нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції Закону України від 03.07.2018р. №2475-VIII, оскільки передбачали обчислення виконавчого збору як 10 % від фактично стягнутої суми, а 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню; 3) Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.08.2020р. (справа № 1340/5053/18), від 28.10.2020р. (справа № 400/878/20), від 28.01.2021р. (справа №420/769/19), від 20.05.2021р. (справа №640/32814/20), від 22.01.2021р. (справа №400/4023/19), від 28.04.2021р. (справа № 520/11908/18).

Приєднаними до справи копіями документів безумовно та беззастережно засвідчено, що у спірних правовідносинах орган публічної адміністрації не забезпечив реального виконання виконавчого документа саме завдяки реалізації власної управлінської компетенції.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

До того ж і у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст.77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України предметом судової перевірки у порядку адміністративного судочинства є рішення та діяння (дія чи бездіяльність) владних суб`єктів.

Зміст рішення владного суб`єкта розтлумачено законодавцем у положеннях п.п.18 і 19 ч.1 ст.4 КАС України.

Визначення ж змісту діяння (дії чи бездіяльності) владного суб`єкта норми КАС України не містять.

Разом із тим, у силу ч.6 ст.7 КАС України суд вважає за можливе застосувати у межах даного спору загальні визначення рішення, дії, бездіяльності, наведені у п.п.1, 2 і 3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України, згідно з якими рішення владного суб`єкта - це письмовий акт, дія владного суб`єкта - це вчинок компетентного працівника владного суб`єкта, бездіяльність владного суб`єкта - це невиконання обов`язку.

При цьому, суд зважає, що окрім перелічених вище форм проявів - управлінське волевиявлення органу публічної адміністрації може бути також реалізовано і у формі відмови як шляхом складання письмового листа (тобто вчинення письмової відмови), так і шляхом скоєння вчинку із певною документальною фіксацією (тобто вчинення дієвої відмови).

Тому, належним і ефективним способом захисту є як вимога приватної особи про визнання неправомірної дії владного суб`єкта з приводу відмови, так і вимога приватної особи про визнання протиправною відмови, оформленої відповідним письмовим документом, зокрема, листом.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах орган публічної адміністрації не забезпечив дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України, адже застосував правила обчислення та справляння виконавчого збору за приписами ст.27 Закону України №1404-VІІІ у редакції Закону України від 03.07.2018р. №2475-VIII до виконавчого провадження, котре було порушено до календарної дати набрання чинності Законом України від 03.07.2018р. №2475-VIII.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів.

У ході розгляду справи факт невідповідності закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації, що потягло погіршення правового становища заявника - приватної особи слід визнати підтвердженим.

Згадана обставина є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував діючі механізми зясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; у достатньому поза розумним сумнівом обсязі виклав власні міркування та мотиви з приводу тлумачення змісту норм права, оцінки обставин спору та доводів сторін.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139-143 КАС України.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.132-139, 143, 149, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Заяву відповідача про залишення позову без розгляду - залишити без задоволення.

Позов - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 10.12.2019р. по ВП №39750879 про стягнення 1.858,20 доларів США виконавчого збору та про стягнення 7.487,66грн. виконавчого збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському район Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (ідентифікаційний код - 41430395, місцезнаходження - 61165, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21-а, 11 пов.) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 , місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення, тобто підписання судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.