Справа № 120/1240/22-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2022-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/1240/22-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шаповалова Т.М.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

25 травня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Смілянця Е. С. Полотнянка Ю.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 24 березня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, поновлення на військовій службі, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :
28.01.2022 позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, поновлення на військовій службі, відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 24 березня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто особі, яка її подала.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінку доводам ОСОБА_1 в частині наявності кримінального провадження №0003629 від 12.09.2018, письмовим показам 5 свідків, акту огляду особової справи ОСОБА_1 від 19.03.2020.

Також, апелянт зазначив, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку в частині визначення дати звільнення позивача та вказав 31.12.2004, оскільки на думку позивача, вказана дата є фіктивною, що підтверджується показами свідків.

Оскільки в особовій справі позивача відсутні відомості щодо здачі справ та посади, що підтверджується актом огляду особової справи від 19.03.2020, звільнення відбулось не у встановлений законом спосіб, що підтверджується матеріалами кримінального провадження №0003629.

25.05.2022 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника військової частини НОМЕР_1 , в якій він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, у вказаному відзиві представник відповідача вказав, що причиною подання відзиву на апеляційну скаргу не у строк, визначений ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 21.04.2022 була необхідність ознайомлення представника військової частини НОМЕР_1 з матеріалами справи, оскільки у військовій частині відсутні документи, на основі яких можна було опрацювати відзив.

Разом з тим, з матеріалів справи судом встановлено, що копії ухвали про відкриття провадження у справі та призначення справи в порядку письмового провадження від 21.04.2022, а також копія апеляційної скарги з додатками були направлені відповідачу рекомендованим листом з повідомленням 27.04.2022 та отримані представником військової частини НОМЕР_1 , що спростовує вищевикладені твердження апелянта.

Крім того, 25.05.2022 до суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій апелянт просить суд апеляційної інстанції розглянути справу в загальному порядку з викликом сторін.

Визначаючись щодо поданої заяви, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 294 КАС України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно ч. 1, 2 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Бажання сторони у справі викласти під час розгляду справи в судовому засіданні свої доводи та аргументи, які висловлені нею в письмових поясненнях та мотивах апеляційної скарги, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Враховуючи викладене, а також положення ст. 312 КАС України, колегія суддів вважає можливим розглянути апеляційну скаргу в письмовому провадженні, виходячи з наявних у справі матеріалів, а тому підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін судова колегія не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що 28.01.2022 позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ),в якому просив:

-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) виплатити йому грошове та матеріальне забезпечення за незаконний та вимушений прогул з 31.12.2004 року;

-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) виплатити грошову компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 1 345 500 грн. за 207 місяці х 6500 грн. (мінімальна зарплата з січня 2022 року).

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 02.02.2022 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків шляхом: надання читабельної та розбірливої позовної заяви; викладу обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги; зазначення дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які порушили права позивача, в чому таке порушення виявилося та визначення способу захисту порушених прав; зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України) та реєстраційного номеру облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу); зазначення відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору, та відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; надання доказів сплати судового збору у розмірі 12405,00 грн. або доказів, що передбачають пільги щодо його сплати.

На виконання вимог ухвали суду 09.02.2022 позивачем подано заяву та позовну заяву у новій редакції, у якій позивач просив:

-визнати неправомірними дії (бездіяльність) посадових службових осіб відповідача щодо звільнення позивача з військової служби та виключення із списків особового складу військової частини;

-визнати відправленим позивача у вимушений прогул з 31.12.2004 року;

-скасувати незаконні витяги і наказ про звільнення з військової служби № 376 від 28.12.2004 року та наказ про виключення із списків особового складу військової частини № 249 від 31.12.2004 року;

-поновити позивача на військовій службі у списках особового складу військової НОМЕР_3 на рівнозначній посаді (не нижчій) з 31.12.2004 року;

-стягнути з відповідача на користь позивача матеріальне (речове забезпечення за окремою довідкою від в/ч НОМЕР_4 ), грошове забезпечення (щомісячно по 22087,3 грн. (довідка №350/118/511/ПС від 25.02.2019 року (від в/ч НОМЕР_4 ) за весь період вимушеного прогулу з 31.12.2004 року до дати повного, остаточного і фактичного розрахунку, наприклад, до 30.03.2022 року;

-зобов`язати відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду і шкоду нанесену здоров`ю в розмірі 1 345 500 грн. за 207 місяці х 6500 грн. (мінімальна зарплата з січня 2022 року).

В подальшому, ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.02.2022 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків, а саме: подання клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом разом із доказами поважності причин його пропуску; надання усіх документів, вказаних у додатку до позовної заяви; належним чином завірених копій документів доданих до позовної заяви.

На виконання вимог ухвали суду 17.03.2022 позивачем подано клопотання, в якому останній просив поновити строк звернення до суду врахувавши:

невиконання службовими особами ГШ ЗСУ свого ж наказу № 376 від 28.12.2004 року; не надсиланні ГШ ЗСУ витягу з наказу ГШ ЗСУ № 376 від 28.12.2004 року про його "звільнити з ЗСУ" до підпорядкованих штабів в/ч НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) протягом 17 років до сьогоднішнього часу (внаслідок - службовими особами Командування ПС ЗСУ (ГК ВПС ЗСУ) не виконано вказаний наказ ГШ ЗСУ, відсутня фактична, документально підтверджена подія звільнення 31.12.2004 року його з ЗСУ (підтвердження, покази 5 свідків, прямі преюдиціальні докази у кр.пр. №0003629 від 12.09.2018 р. (СВ ВП №2 ВРУП), в результаті - в наявності у його особовій справі незаконні не чинні папірці - сфальсифіковані і підроблені витяги з наказів ГШ ЗСУ №376 і в/ч НОМЕР_2 № 249 від 31.12.2004 р. - фіктивна дата)(не анульовано (не скасовано) протягом 17 років), незаконне відправлення його у вимушений прогул заднім числом;

порушення вимог ч.3 ст.24 ЗУ №2232-ХІІ від 25.03.1992 р. і військової присяги;

не виконання вимог ухвали Вінницького міського суду №127/3021/20 від 11.02.2020 р. і № 9127/23877/20 від 05.11.2020 р. про проведення виїмки і витребування відповідно оригіналу вказаного наказу ГШ ЗСУ (вчинено злочин за ст.382 п.2 ККУ);

порушення п.89 наказу МОУ №141 від 30.06.1993 р. - командиром в/ч НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 ) позивачу не оголошено наказ про звільнення із-за його відсутності;

вчинення і не припинення (протягом 17 років) злочинів за ст.ст. 403 п.п.1.2.3, 426 п.п.2,3,4, 425 п.п.2,3,4, 366 п.2 ККУ.

Суд першої інстанції повертаючи позовну заяву виходив з того, що позивача звільнено з військової служби наказом Генерального штабу Збройних Сил України № 376 від 28.12.2004, тобто минуло 17 років.

Разом з тим, позивач не вбачав підстав для оскарження наказу про його звільнення № 376 від 28.12.2004 до 28.01.2022.

Також, у клопотанні про поновлення строку звернення до суду від 18.03.2022 позивачем не зазначено поважних підстав, що вказували б на неможливість звернення до суду протягом 17 років, у зв`язку з чим підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження відсутні.

Зважаючи на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, позовні вимоги стосуються спірних правовідносин, які виникли у 2004 році, а наведені позивачем причини пропуску цього строку не дають підстав для визнання їх поважними тому, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає поверненню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Пунктом 17 частини 4 статті 4 КАС України встановлено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписами ч. 2 вказаної норми встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу, положеннями ч. 3 наведеної норми, регламентовано для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, зокрема, у ч. 5 ст. 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Колегія суддів зауважує, що поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До їх числа відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Відтак початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому, "повинна була дізнатися" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Законодавче обмеження строку звернення до суду з адміністративним позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, та після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Причини, які б підтверджували поважність причин пропуску строку на звернення до суду з адміністративним позовом в межах розумного строку, скаржником не зазначені.

Відповідно до частини другої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Також, Європейський Суд з прав людини в рішенні у справі "Перес де Рада Каванілес проти Іспанії" зазначає, що право на доступ до суду, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним за змістом, зокрема коли умови прийнятності скарги визначені, оскільки за своєю природою вона потребує регулювання з боку держави, яка користується певною свободою розсуду в цьому відношенні.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що окрім ряду вказаних ним доказів, кримінальним провадженням №0003629 від 12.08.2018 підтверджується факт фальсифікації наказу про звільнення ОСОБА_1 28.12.2004.

Разом з тим, надаючи оцінку вказаному доводу щодо наявності кримінального провадження, колегія суддів зауважує, що відкриття кримінального провадження не зупиняє перебіг процесуального строку, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України.

Крім того, враховуючи, що дату відкриття кримінального провадження зазначено позивачем особисто і в позовній заяві, і в апеляційній скарзі, суд звертає увагу, що апелянтом не надано обґрунтувань поважності причин пропуску строку з моменту припинення ним військової служби до 12.08.2018.

Отже, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта в частині наявності кримінального провадження №0003629 від 12.08.2018 як підставу поважності причин пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Щодо посилань апелянта на письмові покази 5 свідків, судом встановлено, що до матеріалів справи долучено 2 підтвердження, написані полковником ОСОБА_2 та підполковником ОСОБА_3 та датуються березнем 2014 року, які містить виклад обставин, що стосується події звільнення позивача в період з 2004 року по 2005 рік.

Разом з тим, клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду не містить обґрунтувань поважності причин пропуску строку, навіть до моменту написання вищевказаними особами відповідних підтверджень.

Також, ні позовна заява, ні апеляційна скарга, не містить обґрунтувань, які б підтверджували поважність причин пропуску строку звернення до суду з моменту припинення військової служби до моменту подання позивачем позовної заяви 28.01.2022.

Колегія суддів зауважує, що позиція апелянта базується на припущеннях, натомість належних та допустимих доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду, до матеріалів справи не надано.

Крім того, посилання апелянта на рішення Замостянського районного суду м. Вінниця від 13.10.2005 у справі №2-3649 (про виплату заборгованого з листопада 1998 року по 31 грудня 2004 року) та від 21.12.2006 у справі №2а-3694 (про виплату заборгованого з 11 березня 2000 року по 31 грудня 2004 року), підтверджує той факт, що позивач звертався до суду з позовами про виплату заборгованості, де ним самостійно визначено дату припинення військової служби - 31 грудня 2004 року, що також може свідчити про обізнаність ОСОБА_1 щодо його звільнення в 2004 році.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, підсумовуючи вище викладене, можливо дійти висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення таких строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно пункту 9 частини 4статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно застосував положення пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України та повернув позовну заяву позивачу, оскільки відсутні підстави для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).

Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, ст. 2 КАС України та ч.4 ст. 242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та прийшов до правомірного висновку про повернення позовної заяви позивачу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 24 березня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Смілянець Е. С. Полотнянко Ю.П.