Справа № 802/4528/13-а
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2022-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року

м. Київ

справа № 802/4528/13-а

адміністративне провадження № К/9901/31431/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № № 802/4528/13-а

за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про стягнення заборгованості по довічному грошовому утриманні та компенсацію за його несвоєчасну виплату, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року (головуючий суддя - Чернюк А. Ю.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року (головуючий суддя - Іваненко Т.В., судді: Граб Л.С., Сторчак В. Ю.),

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

1. У липні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА), у подальшому також до Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Вінницькій області, Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області (далі - ТУ ДСА у Вінницькій області), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31 січня 2008 року, просив:

- визнати протиправною бездіяльність ДСА щодо недонарахування і невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації вартості недоотриманого службового обмундирування;

- стягнути з ДСА на його користь 518 120,44 грн, з яких: 165 475,85 грн заборгованості по заробітній платі з липня 1995 року по грудень 2006 року, 24 473,88 грн - з січня по листопад 2006 року; 216 001,61 грн заборгованості по довічному грошовому утриманню за період з 01 вересня 2000 року по 01 січня 2007 року; 51 955,18 грн компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок її несвоєчасної виплати за період з липня 1995 року по грудень 2006 року; 45 498,27 грн компенсації втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної виплати за період з січня 2001 року по грудень 2006 року; вартість недоотриманого службового обмундирування за період з 19 березня 1994 року по час розгляду справи в сумі 14715,65 грн.

2. Позов обґрунтований тим, що Указами Президента Україна «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року № 584/95 (далі - Указ № 584/95) (яким передбачено надбавки суддям за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи), «Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів» від 19 вересня 1996 року № 856/96 (далі - Указ № 856/96) (передбачено надбавку за інтенсивність), «Про деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв`язку з додатковим навантаженням» від 05 березня 2002 року № 220/02 (далі Указ - № 220/02) (передбачав збільшений посадовий оклад) та Постановою Кабінету Міністрів України «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури судів та інших органів» від 13 грудня 1999 року № 2288 (далі - Постанова № 2288) установлено збільшені посадові оклади, надбавки та доплати, які істотно впливають на розмір заробітної плати судді. Проте, на думку позивача, заробітна плата за весь період роботи і дії цих підзаконних актів йому виплачувались без урахування цих положень. Також, на переконання позивача, йому невірно нараховується сума довічного грошового утримання. Відтак, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

ІІ. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Постановою Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2008 року позов ОСОБА_1 задоволено.

4. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2009 року постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2008 року скасовано і прийнято нову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ДСА щодо не донарахування, невиплати заробітної плати та довічного грошового утримання, компенсації за затримку їх виплат. Стягнуто з ДСА на користь позивача суму в розмір 44 192,05 грн, з яких: 18 632,09 грн заборгованості по заробітній платі за 2005-2006 роки; 20 908,30 грн заборгованості по довічному утриманню за 2005-2006 роки; 2 192,69 грн компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок несвоєчасної її виплати 2005-2006 роки; 2 458,97 грн компенсації втрати частини довічного грошового утримання внаслідок несвоєчасної його виплати за 2005-2006 роки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

5. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2013 року постанову Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2008 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2009 року у частині задоволення позовних вимог про стягнення з ДСА заборгованості по заробітній платі, заборгованості по довічному грошовому утриманню за 2005-2006 роки та компенсації за їх несвоєчасну виплату скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. У решті постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.

6. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність ТУ ДСА у Вінницькій області щодо неповного обсягу нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період 2005-2006 роки, з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці суддів» № 865 від 03 вересня 2005 року (далі - Постанова № 865). Зобов`язано ТУ ДСА у Вінницькій області нарахувати та виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за період 2005-2006 роки, з урахуванням вимог Постанови № 865. У решті позовних вимог відмовлено.

7. Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2016 року скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

8. Верховний Суд постановою від 11 грудня 2019 року скасував постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2016 року. Справу № 802/4528/13-а направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд указав, що не було досліджено зібраних у справі доказів і, відповідно, не встановлено фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме: щодо стажу роботи ОСОБА_1 , що дає право на відставку; розмір заробітної плати скаржника за спірний період (2005-2006 роки) та її складових (посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок); розмір виплаченого ОСОБА_1 щомісячного грошового утримання за вказаний період, а також щодо наявності наказів про преміювання та встановлення надбавок.

9. За наслідками нового розгляду рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на те, що розмір заробітної плати судді встановлений спеціальним законом - статтею 44 Закону України «Про статус Суддів» №2862-XII, а не статтею 8 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР), виплата заробітної плати судді підпорядкована нормам Закону № 108/95-ВР, зокрема статті 13, відповідно до якої оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджується одночасно з бюджетом.

Оскільки у період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року жодних змін ні в об`ємі фінансування, ні у виплаті заробітної плати суддів України (крім посадових осіб, зазначених в постановах № 513 та № 514) законодавчі чи інші нормативні акти не передбачали, а тому правових підстав для виплати суддям різниці в заробітній платі не було.

Щодо нарахування та виплати позивачу надбавок та премій, суд першої інстанції зазначив, що призначення премій, надбавок, доплат, передбачених нормативними актами є правом, а не обов`язком керівника залежно від бюджетних асигнувань, у зв`язку з чим вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Також, суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням вимог статті 43 Закону України «Про статус суддів», розмір довічного грошового утримання залежить від розміру заробітної плати судді. Водночас, оскільки довічне грошове утримання суддям виплачується виходячи з розміру заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, а заявлені позивачем вимоги в частині стягнення довічного грошового утримання напряму залежать від задоволення вимог щодо заробітної плати, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність для задоволення позову у цій частині.

Щодо вимоги позивача про нарахування компенсації у зв`язку з затримкою виплати оспорюваних сум заробітної плати та довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» суд також не знайшов підстав для її задоволення, оскільки за правилами, визначеними статтею 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Суд зауважив, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати нараховується у зв`язку із порушенням строків її виплати (тобто, вже нарахованої, але не виплаченої в строки, передбачені чинним законодавством).

В той же час, оскільки позивачем заявлена вимога про нарахування компенсації щодо оспорюваних сум, а не нарахованих, Вінницький окружний адміністративний суд дійшов висновку, що відсутні підстав для задоволення позовних вимог у даній частині.

10. Сьомий апеляційний адміністративний суд у повній мірі підтримав вищенаведені висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим постановою від 07 жовтня 2020 року залишив без змін рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року.

Поряд з цим апеляційний суд зазначив, що аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2016 року у справі №822/494/13-а.

ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи

11. На рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

12. Підставами для касаційного оскарження скаржник визначив пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та пояснив, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у вимірі подібних правовідносин.

13. У касаційній скарзі скаржник звертає увагу, що не дивлячись на те, що визначення розміру посадового окладу судді в період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 регулювалось положеннями статті 44 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі Закон України «Про статус суддів») суди попередніх інстанцій, вказану норму Закону до уваги не прийняли та до спірних правовідносин не застосували, натомість застосувавши до спірних правовідносин положення статті 13 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі Закону України «Про оплату праці»), поставили законодавчо закріплений розмір посадового окладу судді в залежність від бюджетних асигнувань.

Скаржник вважає, що Вищий адміністративний суд України своєю постановою від 16 травня 2007 року у справі за позовом Особи до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці суддів» від 03 вересня 2005 року № 865 визнав незаконним. Цією ж постановою суду допущено поворот виконання постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865. Визнано, що вона підлягає застосуванню одночасно з постановами Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 року № 513 та № 514 з питань оплати праці керівників судів, тобто з 01 червня 2005 року.

Таким чином, на переконання позивача, розмір його посадового окладу в період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року не відповідав установленому статтею 44 Закону України «Про статус суддів» розміру.

Скаржник вважає невірним посилання Вінницького окружного адміністративного суду та Сьомого апеляційного адміністративного суду на те, що у спірний період (з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року) жодних змін ні в об`ємі фінансування, ні у виплаті заробітної плати суддів України (крім посадових осіб, зазначених в постановах № 513 та № 514) законодавчі чи інші нормативні акти не передбачали, оскільки мінімальний розмір посадового окладу судді передбачено саме законодавчим актом - статтею 44 Закону України «Про статус суддів». Із прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови № 514, якою визначено, що посадовий оклад Голови Верховного суду України з 01 червня 2005 року становив 15 мінімальних заробітних плат, законодавчо визначено, що посадовий оклад судді з 01 червня 2005 року мав бути не меншим ніж 7,5 мінімальних заробітних плат.

Автор касаційної скарги наголосив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх функцій та зобов`язань щодо забезпечення конституційних гарантій незалежності та неупередженості суддів.

14. Крім того позивач вказав, що судові рішення оскаржує також з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки суд необґрунтовано відхилив його заяву щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Так, у даній справі, у зв`язку з довготривалим її розглядом позивач поставив перед судом питання про збільшення розміру позовних вимог на розмір інфляційних втрат, що мають компенсаційний характер. Однак Вінницький окружний адміністративний суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви про уточнення та збільшення позовних вимог, розцінюючи це як зміну предмета та підстав позову.

Скаржник вважає, що оскільки ним заявлено позовні вимоги про нарахування заробітної плати за період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року з урахуванням окладу, приведеного у відповідність до встановленого співвідношення з окладом Голови Верховного Суду України, визначеним постановою Кабінету Міністрів України № 514, а також нарахування відповідного довічного грошового утримання, то, як наслідок, до них має бути приєднано вимогу щодо виплати компенсації за невчасно виплачену заробітну плату та довічне грошове утримання.

15. Ухвалою від 18 січня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

16. Від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення попередніх інстанції без змін.

17. Ухвалою від 25 травня 2022 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В. М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

IV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини

18. ОСОБА_1 з 22 червня 1987 року займав посаду судді Жмеринського міського суду Вінницької області, з 20 серпня 2002 року - Ладижинського міського суду Вінницької області., у якому з 13 червня 2003 року займав посаду голови суду.

19. Стаж роботи позивача на посаді судді станом на 01 грудня 2006 року становить 19 років 04 місяці 10 днів, вислуга років - 28 років 03 місяці 10 днів, що підтверджується інформаційною довідкою відділу кадрової роботи, забезпечення діяльності кваліфікаційних комісій та органів суддівського самоврядування управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області.

V. Нормативне регулювання

20. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

21. Відповідно до частини першої 1 статті 44 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон № 2862-ХІІ),що діяв у період виникнення спірних правовідносин, заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

22. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя (частина 2 статті 44 Закону № 2862-ХІІ).

23. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин - далі Закон № 108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

24. Згідно зі статтею 13 Закону № 108/95-ВР оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

25. 30 червня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 513 «Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України» (далі - Постанова № 513) та постанову № 514 «Про оплату праці Голови та заступників Голови Верховного Суду України» (далі - Постанова № 514), якими підвищив оклади, зокрема, Голові Конституційного Суду України та Голові Верховного Суду України.

26. 03 вересня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 865 «Про оплату праці суддів» (Постанова № 865), якою затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів, якою привів оклади суддів у відповідність з встановленим частиною другою статті 44 Закону № 2862-ХІІ співвідношенням до посадових окладів Голови Верховного Суду України та голови суду, в якому працює суддя.

27. Указана постанова № 865 набрала чинності з 01 січня 2006 року (пункт 5 постанови) з дня втрати чинності статті 1 Указу № 584/95, Указів № 856/96, № 220/2002, № 1061/2002, статей 3 та 4 Указу № 1150/2002, абзацу першого статті 1 Указу № 173/2002.

28. Таким чином, Кабінет Міністрів України не усунув порушення вимог частини другої статті 44 Закону № 2862-ХІІ і не привів оклади суддів усіх судів України до встановленого цією нормою співвідношення, одночасно з окладами Голови Верховного Суду України та Голови Конституційного Суду України, а саме з 01 червня 2005 року, оскільки надав Постанові № 865 чинності з 01 січня 2006 року (пункт 5 постанови).

29. Внаслідок цього, з 01 червня 2005 року до 01 січня 2006 року оклади суддів не відповідали вимогам статті 44 Закону України «Про статус суддів».

VІ. Позиція Верховного Суду

30. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

31. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

32. Водночас, за приписами частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

33. Надаючи оцінку правильності застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

34. Як вбачається зі змісту позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог від 31 серпня 2008 року, підставою для звернення ОСОБА_1 до суду була виплата заробітної плати та нарахування щомісячного грошового утримання без урахування приписів Указів № 584/95, № 856/96, № 220/2002 та Постанови № 2288. Також, на переконання позивача, розмір його посадового окладу в період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року не відповідав установленому статтею 44 Закону № 2862-ХІІ розміру. Така виплата заробітної плати потягла за собою неправильне нарахування довічного грошового утримання та, відповідно, компенсацію за несвоєчасний розрахунок таких виплат.

35. Суд апеляційної інстанції вказав, що відповідно до пункту 2 Указу № 584/95 керівникам судів надано право установлювати суддям за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи надбавки в розмірі до 75 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас у межах фонду заробітної плати суду. Апеляційний суд констатував, що призначення та розмір зазначеної надбавки повинні встановлюватись кожному судді індивідуально залежно від досягнень у праці та виконання особливо важливої роботи. При відсутності підстав для призначення такої надбавки, передбачених зазначеним Указом, така надбавка не призначається.

36. Указом № 856/96 суддям встановлено щомісячну надбавку за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 50 відсотків від посадового окладу, з урахування доплати за кваліфікаційний клас.

37. Згідно Указу № 220/2002 керівникам судів загальної юрисдикції рекомендовано встановлювати посадові оклади, збільшені на 50 відсотків; щомісячну надбавку за напруженість та складність роботи у розмірі до 80 відсотків посадового окладу, з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

На підставі цього, суди попередніх інстанцій виснували, що вищевказаними Указами Президента України була передбачена можливість, а не обов`язок встановлення та виплати надбавок суддям.

38. Згідно Постанови № 2288 керівникам судів з 01 грудня 1999 року надано право здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи в межах фонду преміювання, утвореного у розмірі тримісячного фонду оплати праці за посадовими окладами та економії фонду оплати праці.

39. На підставі вказаного, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку, що обов`язковою є лише виплата щомісячних надбавок за кваліфікаційний клас, за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 50 % від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, які позивач отримував у визначених законодавством розмірах, тоді як розмір премій, встановлений постановою Кабінету Міністрів України, визначається для кожного судді окремо в залежності від показників роботи.

40. Суди установили, що позивачу в період з січня 2005 року по грудень 2005 року виплачувалась відповідна надбавка, про що свідчить наказ Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області від 30 травня 2005 року № 101-к «Про встановлення надбавки».

Тобто, суди визначили, що відповідачем дотримано вимоги законодавства щодо встановлення, нарахування та виплати позивачу надбавки у розмірі 20 відсотків від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційних клас, зокрема, у період з травня 2005 року по грудень 2005 року, згідно Указу № 584/95.

41. Суди установили, що в матеріалах справи містяться накази Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області від 26.07.2005 року № 030, від 22.08.2005 року № 33, від 21.09.2005 року № 35, від 26.10.2005 року № 39, від 26.10.2005 року № 40, від 24.11.2005 року № 48, від 20.12.2005 року, які підтверджують преміювання позивача відповідно до Постанови № 2288. Виплати вказаних премій розпочалися після 01 червня 2005 року у межах наявних коштів на оплату праці, як це передбачено положеннями вказаної Постанови.

42. Оскільки призначення надбавок, премій, доплат, передбачених зазначеними нормативними актами є правом, а не обов`язком керівника залежно від бюджетних асигнувань, суди дійшли висновків, що вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

43. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (щодо обрахунку заробітної плати) суди попередніх інстанцій зазначили, що незважаючи на те, що розмір заробітної плати судді встановлений спеціальним законом - статтею 44 Закону № 2862-XII, а не статтею 8 Закону № 108/95-ВР, виплата заробітної плати судді підпорядкована нормам Закону № 108/95-ВР, зокрема статті 13, відповідно до якої оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджується одночасно з бюджетом. Оскільки в період з 1 червня 2005 року по 1 січня 2006 року жодних змін ні в об`ємі фінансування, ні у виплаті заробітної плати суддів України (крім посадових осіб, зазначених в постановах №№ 513, 514) законодавчі чи інші нормативні акти не передбачали, то правових підстав для виплати суддям різниці в заробітній платі не було.

44. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2021 року (справа №826/16464/13-а) відступила від вищевказаного висновку.

45. Так Велика Палата відступила від висновку Верховного Суду України у справах № 2-а-9288/10/2270, 822/505/13-а, № 2а/0270/3001/12, № 822/2527/13-а та висновку Верховного Суду у справі № 2а-1796/09-10/2270/12 та вказала, що «відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-VI «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права.

За змістом правової позиції ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З огляду на те, що гарантовані законом виплати неможливо поставити в залежність від видатків бюджету, Велика Палата Верховного Суду визнає необґрунтованим висновок Верховного Суду України та Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, який покладено в основу рішення суду апеляційної інстанції в цій справі, про те, що оскільки в період з 01 червня 2005 року до 01 січня 2006 року жодних змін ні в об`ємі фінансування, ні у виплаті заробітної плати суддів України (крім посадових осіб, зазначених у постановах № 513 та 514) законодавчі чи інші нормативні акти не передбачали, то правових підстав для виплати суддям різниці в заробітній платі не було.

Відмова КСУ в перерахунку та виплаті позивачу заробітної плати, відпускних, компенсації за невикористану відпустку, довічного грошового утримання, вихідної допомоги виходячи з розміру посадового окладу, визначеного на підставі частини другої статті 44 Закону № 2862-XII та пункту 1 Постанови № 513, а саме 80 відсотків від посадового окладу голови КСУ, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право мирно володіти своїм майном. Доки відповідне положення цього Закону є чинним, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в такій виплаті. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України»).

Зазначена правова позиція також узгоджується з висновками КСУ, викладеними у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007.

Крім того, Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі № 21-399во10, від 07 грудня 2012 року у справі № 21-977во10, від 03 грудня 2010 року у справі № 21-44а10).

Велика Палата зазначила, що 03 вересня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 865, якою затвердив схеми посадових окладів керівників та суддів КСУ, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів.

Цією постановою Уряд України привів оклади суддів у відповідність з установленим частиною другою статті 44 Закону № 2862-XII співвідношенням до посадових окладів Голови Верховного Суду України та голови суду, у якому працює суддя.

Проте згідно з пунктом 5 Постанови № 865 ця постанова набирає чинності з 01 січня 2006 року.

Внаслідок цього з 01 червня 2005 року до 01 січня 2006 року оклади суддів усіх судів України не відповідали вимогам статті 44 Закону № 2862-XII.

Постановою від 16 травня 2007 року у справі № К-17634/06 Вищий адміністративний суд України визнав незаконним пункт 5 Постанови № 865 (у першій редакції) та допустив поворот виконання цієї постанови, визнавши, що вона підлягає застосуванню одночасно з постановами № 513 і 514 з питань оплати праці керівників судів, тобто з 01 червня 2005 року.

При цьому станом на час ухвалення Вищим адміністративним судом України вказаного судового рішення пункт 5 Постанови № 865 був викладений в іншій редакції.

Так, Кабінет Міністрів України постановою від 31 грудня 2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 р. № 865» (далі - Постанова № 1310) пункт 5 Постанови № 865 виклав у новій редакції, відповідно до якої остання набирає чинності з дня втрати чинності указами Президента України від 10 липня 1995 року № 584, від 19 вересня 1996 року № 856, від 05 березня 2002 року № 220, від 25 листопада 2002 року № 1061, статей 3 та 4 Указу Президента України від 11 грудня 2002 року № 1150, абзацу першого статті 1 Указу Президента України від 03 лютого 2002 року № 173 у частині встановлення надбавки суддям військових місцевих та військових апеляційних судів.

Оскільки Вищий адміністративний суд України визнав незаконним пункт 5 Постанови № 865 у редакції до часу набрання чинності Постановою № 1310, то у Кабінету Міністрів України не було підстав для виконання постанови цього суду від 16 травня 2007 року, а у КСУ та судів загальної юрисдикції не виникло підстав для застосування Постанови № 865 при обрахунку заробітної плати суддів з 01 червня 2005 року.

Отже Велика Палата прийшла до висновку, що посадовий оклад позивача як судді КСУ в період з 01 червня по 03 листопада 2005 року повинен був визначатися на підставі частини другої статті 44 Закону № 2862-ХІІ та пункту 1 Постанови № 513 і становити 12 розмірів мінімальної заробітної плати (15 розмірів мінімальної заробітної плати х 80 %)».

46. Суди попередніх інстанцій на підставі довідок про нараховану та виплачену заробітну плату за період роботи з січня 2005 року по грудень 2005 року включно та додатку № 1 до висновку судово-економічної експертизи по адміністративній справі № 2-А-243/06 від 21 травня 2007 року встановили, що до складу заробітної плати позивача в оскаржуваний період входили наступні виплати:

- посадовий оклад у розмірі 466,00 грн;

- доплата за другий кваліфікаційний клас у розмірі 350,00 грн;

- надбавка за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 50 відсотків від посадового окладу, з урахування доплати за кваліфікаційний клас, яка складала 408,00 грн;

- надбавка, передбачена Указом Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10.07.1995 року № 584/95, у розмірі 20 відсотків від посадового окладу, з урахуванням доплати за кваліфікаційних клас, яка складала 163,20 грн (з травня 2005 року).

47. Таким чином, у зв`язку із змінами умов оплати праці Голови Верховного Суду України, передбаченими Постановою №514, та враховуючи зазначені вище положення частини другої статті 44 Закону № 2862-ХІІ, у позивача з 01 червня 2005 року виникло право на новий обрахунок заробітної плати.

48. Отже, з огляду на наявність постанови Великої Палати Верховного Суду у про відступлення від висновку який суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні, суди попередніх інстанції дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за період 2005-2006 роки.

49. Щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки за вислугу років, суди попередніх інстанцій зазначили, що статтею 44 Закону України «Про статус суддів» суддям встановлюється та виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у таких розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 відсотків, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

50. У спірний період (з січня 2005 року по грудень 2005 року) ТУ ДСА у Вінницькій області, обраховуючи розмір набавки за вислугу років у розмірі 40 %, виходило з загальної суми щомісячного заробітку, який розраховувався, виходячи із фактично виплачуваного посадового окладу.

51. Оскільки ТУ ДСА у Вінницькій області надбавка за вислугу років встановлювалась і виплачувалась у розмірі 40%, тобто з розрахунку фактично виплачуваного позивачу посадового окладу, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний адміністративний суд, дійшов висновку, що відповідач при нарахуванні та виплаті надбавки за вислугу років діяв відповідно до вимог законодавства, чинного на момент проведення відповідних виплат.

52. Колегія суддів вважає помилковими такі висновки судів з огляду на наступне.

53. Велика Палата Верховного Суду у справі №826/16464/13-а зазначила, що частиною першою статті 44 Закону № 2862-XII визначено, що заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

Пізніше у часі законодавець підпунктом «б» підпункту 2 пункту 61 розділу ІІ «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 107-VI) вніс зміни до частини четвертої статті 44 Закону № 2862-XII, відповідно до яких змінено порядок нарахування суддям щомісячної надбавки за вислугу років (замість її визначення у відсотках до загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи передбачено її обчислення у тих самих відсотках, але від посадового окладу судді).

Рішенням КСУ від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 положення пункту 61 розділу ІІ Закону № 107-VI визнано неконституційними.

Обґрунтовуючи це рішення, КСУ у пункті 7.3 його мотивувальної частини зазначив, що запроваджений Законом № 107-VI порядок обчислення щомісячної надбавки за вислугу років суддів призвів до зменшення її суми, оскільки посадовий оклад є лише частиною щомісячного заробітку судді. Відповідно наслідком такого зменшення є зменшення його заробітної плати і зниження існуючих гарантій незалежності суддів.

Таким чином, КСУ визнав, що за Законом № 2862-XII обчислення щомісячної надбавки за вислугу років мало здійснюватися від загальної суми щомісячного заробітку судді.

Тобто, відповідно до положень частини четвертої статті 44 Закону № 2862-XII відповідач зобов`язаний був здійснювати обрахунок щомісячної надбавки за вислугу років розрахувавши її у відсотковому співвідношенні від розміру загальної суми щомісячного заробітку судді, а не з фактично виплачуваного посадового окладу».

54. Отже, суди попередніх інстанцій невірно тлумачать частину четверту статті 44 Закону № 2862-XII та вважають, що загальна сума місячного заробітку, основною складовою якого є посадовий оклад, обмежена через включення до нього лише доплати за кваліфікаційний клас судді.

55. За вказаних обставин суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків, що відповідач при нарахуванні та виплаті надбавки за вислугу років (розрахувавши її у відсотковому співвідношенні від розміру фактично виплачуваного посадового окладу) діяв відповідно до вимог законодавства, чинного на момент проведення відповідних виплат, а тому передчасно відмовили у задоволені позову ОСОБА_1 в цій частині.

56. Поряд з цим, оскільки відповідно до вимог статті 43 Закону № 2862-ХІІ розмір довічного грошового утримання напряму залежить від розміру заробітної плати судді, а заробітна плата ОСОБА_1 у спірний період виплачувалась позивачу не у повному розмірі, то висновки судів про відсутність підстав задоволення позовних вимог в частині стягнення довічного грошового утримання судді є передчасними.

57. При ухваленні оскаржуваного рішення суд апеляційної інстанції керувався правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2016 року (№ 822/494/13-а).

58. Правова позиція Верховного Суду України у справі № 822/494/13-а тотожна правовій позиції Верховного Суду України у справах № 2-а-9288/10/2270, 822/505/13-а, № 2а/0270/3001/12, № 822/2527/13-а та висновку Верховного Суду у справі № 2а-1796/09-10/2270/12 від яких Велика Палата 23 червня 2021 року відступила (справа №826/16464/13-а).

59. Поряд з цим, Верховний Суд відступає від правової позиції, а не постанов у яких її викладено.

60. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

61. У даному випадку на час ухвалення рішення судом касаційної інстанції Великою Палатою Верховного Суду було визначено яким саме чином потрібно робити перерахунок заробітної плати суддям у разі визнання неконституційними та протиправними норм законодавства, які це регулювали, та відступлено від раніше висловленої позиції, а тому суд при перегляді судових рішень повинен керуватися саме нею.

62. Відтак, Верховний Суд не може погодитися із позицією суду першої та апеляційної інстанцій та їх висновком про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на те, що у період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року жодних змін ні в об`ємі фінансування, ні у виплаті заробітної плати суддів України (крім посадових осіб, зазначених в постановах № 513 та № 514) законодавчі чи інші нормативні акти не передбачали.

63. Рішення є законним і обґрунтованим тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин. Проте ці вимоги не дотримано судами першої та апеляційної інстанцій.

64. Отже, відмова у задоволенні цього позову як з підстави, визначеної судом першої інстанції, так і з підстави, зазначеної судом апеляційної інстанції, є необґрунтованою.

65. В той же час, відмовляючи у задоволені позовних вимог, суди не дослідили питання щодо правильності обрахунку позивачем заявленої до стягнення суми заборгованості по заробітній платі та довічного грошового утримання, компенсації вартості недоотриманого службового обмундирування, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

66. За таких обставин, з огляду на приписи статей 341, 353 КАС України, Верховний Суд скасовує судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направляє справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки щодо розподілу судових витрат

67. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 802/4528/13-а скасувати, а справу направити на новий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк