Справа № 500/555/21
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2022-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року

м. Київ

справа № 500/555/21

адміністративне провадження № К/9901/32027/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,

суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №500/555/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Тернопільській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року (головуючий суддя: Мартиць О.І.)

і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2021 року (головуюча суддя: Бруновська Н.В., судді: Кузьмич С.М., Улицький В.З.)

УСТАНОВИВ:

І. Історія справи

У лютому 2021 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Головного управління ДФС у Тернопільській області, у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у здійсненні йому перерахунку та виплати надбавки за вислугу років, відпускних, лікарняних і премій, починаючи з 4 лютого 2002 року, з врахуванням в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23 червня 1999 року до 4 лютого 2002 року;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок і виплату йому надбавки за вислугу років, відпускних, лікарняних та премій, починаючи з 4 лютого 2002 року, з врахуванням в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23 червня 1999 року до 4 лютого 2002 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послався на те, що у 2019 році мав судовий спір з цим же відповідачем стосовно зарахування до вислуги років часу роботи у податковій службі з 23 червня 1999 року до 4 лютого 2002 року; нарахування й виплати надбавки за вислугу років, починаючи з 4 лютого 2002 року з урахуванням указаного стажу роботи; перерахунку й виплати відпускних, лікарняних та премій з такими ж умовами. Також ОСОБА_1 зазначав, що адміністративний суд рішенням від 23 травня 2019 року задовольнив указаний позов лише у межах вимог про зарахування до вислуги років часу роботи у податковій службі, а у решті позову відмовив, пославшись на те, що вимоги про нарахування й виплату надбавки, відпускних, лікарняних, премій не були предметом його звернення до відповідача.

У цьому контексті ОСОБА_1 вказав, що 22 листопада 2020 року він надіслав відповідачу звернення, у якому просив здійснити перерахунок і виплату надбавки за вислугу років, відпускних, лікарняних і премій, починаючи з 4 лютого 2002 року, з врахуванням в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23 червня 1999 року до 4 лютого 2002 року. Проте листом від 22 грудня 2020 року відповідач відмовив йому у перерахунку й виплаті таких коштів.

З урахуванням цих обставин ОСОБА_1 стверджує, що відповідач порушив його права й інтереси, адже вислуга років впливає на виплату надбавки, нарахування відпускних, лікарняних, премій, а оскаржувана відмова не дозволяє йому отримати належні кошти. Водночас указує на те, що у своєму листі відповідач не указав законних підстав для такої відмови.

1 березня 2021 року Тернопільський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі, проте надалі ухвалою від 5 травня 2021 року залишив позовну заяву без руху.

Місцевий суд виходив з того, що позивач подав позов після закінчення шестимісячного строку, установленого законом, без клопотання про його поновлення.

Так, суд дійшов висновку, що позивачу стало відомо про порушення своїх прав після винесення судового рішення від 23 травня 2019 року, а цей позов він подав 9 лютого 2021 року, тобто майже через два роки.

Водночас суд указав, що отримання листа-відмови відповідача від 22 грудня 2020 року не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії стосовно реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у цьому випадку.

Одночасно з цим, суд визначив позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків у спосіб подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності його пропуску.

На виконання вимог указаної ухвали позивач подав заяву про усунення недоліків, у якій просив поновити йому строк звернення до адміністративного суду.

У цій заяві позивач стверджував, що після набрання чинності судового рішення від 23 травня 2019 року відповідач був зобов`язаний автоматично здійснити усі належні перерахунки й виплати, однак через протиправну бездіяльність цього не зробив. Водночас указував, що саме з листа від 22 грудня 2020 року йому стало відомо, що такі дії відповідачем не виконані і ніколи не будуть здійснені. Зрештою, покликаючись на приписи частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України), позивач стверджував, що має право звернутися до суду з цим позовом без обмеження будь-яким строком.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року, яка залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2021 року, позовну заяву залишено без розгляду на підставі пункту 7 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»).

Місцевий суд відхилив доводи позивача, наведені у його заяві про усунення недоліків, і залишився на позиції, висловленій в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, щодо відліку шестимісячного строку звернення до суду з часу ухвалення рішення від 23 травня 2019 року і, відповідно, пропуску цього строку позивачем без поважних причин.

Апеляційний суд погодився з таким висновком місцевого суду, додатково зауваживши, що частина друга статті 233 КЗпП України не може бути застосована у справі ОСОБА_1 , оскільки його вимоги не пов`язані із стягненням заробітної плати.

Не погоджуючись із указаними судовими рішеннями, у серпні 2021 року ОСОБА_1 оскаржив їх у касаційному порядку.

Позивач просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, а справу направити на продовження розгляду до Тернопільського окружного адміністративного суду.

Скаржник покликається на порушення судами норм матеріального і процесуального права та помилковість їхнього висновку стосовно пропуску строку звернення до суду.

Так, скаржник вважає, що відповідач порушив законодавство про оплату працю, у зв`язку з чим він має право пред`явити цей позов без обмеження будь-яким строком.

На думку скаржника, суди помилково керувалися нормами частини другої статті 122 КАС України, застосовуючи правило про шестимісячний строк звернення до суду з його позовом, а не частиною другою статті 233 КЗпП України, яка таких строків узагалі не встановлює.

У вересня 2021 року відповідач подав відзив на касаційну скаргу. В обґрунтування своєї позиції послався на доводи, які загалом тотожні висновкам судів попередніх інстанцій. Тож просить відмовити у її задоволенні касаційної скарги.

ІІ. Мотиви Верховного Суду

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення у межах доводів і вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить із такого.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що на вимоги ОСОБА_1 поширюється дія частини другої статті 122 КАС України стосовно шестимісячного строку звернення до суду і цей строк почав свій перебіг після винесення рішення від 23 травня 2019 року у справі №500/606/19, однак позов пред`явлений майже через два роки, відколи позивачу стало відомо про порушення своїх прав.

Одночасно з цим, апеляційний суд дійшов висновку, що частина друга статті 233 КЗпП України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки позовні вимоги не пов`язані із стягненням заробітної плати.

Враховуючи зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Колегія суддів Верховного Суду не може погодитися з указаним висновком і вважає його помилковим з огляду на таке.

Частинами першою, сьомою статті 43 Конституції України передбачено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (частина четверта статті 122 КАС України).

Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

За приписами частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.

Відповідно до частини першої статті третьої і статті четвертої КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до вимог статті 2 Закону України «Про оплату праці» в структуру заробітної плати входять:

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з пунктом 3 Порядку виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 17 липня 2018 року №616, грошове забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції (крім курсантів навчального закладу ДФС) складається з:

1) посадового окладу;

2) окладу за спеціальним званням;

3) щомісячних додаткових видів грошового забезпечення: надбавок за вислугу років, за особливості проходження служби, за спортивне звання, за почесне звання, за виконання функцій державного експерта з питань таємниць, за службу в умовах режимних обмежень; доплати за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук; доплати за вчене звання; премій;

4) одноразових додаткових видів грошового забезпечення: матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; допомоги для оздоровлення.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Натомість частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

У цьому контексті Суд зауважує, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

В аспекті спірних правовідносин поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними. Рівнозначність цих понять обумовлена наявністю у сторін прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків та врегульоване спеціальними законами: Законом України «Про оплату праці», КЗпП України, а також іншими підзаконними нормативними актами.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що надбавка за вислугу років, премії і грошове забезпечення за час перебування у відпустці, про перерахунок і виплату яких ОСОБА_1 заявив позов у зв`язку з порушенням розрахунку вислуги років і стажу робити, є частиною його заробітної плати (грошового забезпечення).

Водночас вимоги працівника про стягнення допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю теж відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці, на що Верховний Суд указав у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі №336/5084/17, від 31 січня 2018 року у справі №760/18557/15-ц. Підстав для відступу від цього висновку колегія суддів не вбачає.

Виплати, про перерахунок яких заявлено позов, здійснюється за місцем проходження служби, де працівник перебуває (перебував) у трудових правовідносинах, мають обов`язковий характер і особа має право на їхнє отримання відповідно до державних гарантій та трудового договору.

Тож, за наведеного правового регулювання і міркувань, Суд вважає, що усі позовні вимоги ОСОБА_1 у розумінні частини другої статті 233 КЗпП України охоплюється застосованим у ній визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.

На цій основі Суд констатує, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про непоширення на спірні правовідносини положень частини другої статті 233 КЗпП України і наявність підстав для застосування статті 122 КАС України стосовно строку звернення до суду.

Отже, суди першої та апеляційної інстанції неправильно застосували норми процесуального права, внаслідок чого дійшли помилково висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, що призвело до постановлення незаконних судових рішень, які перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Оскільки оскаржувані судові рішення перешкоджають подальшому провадженню у справі та позбавляють права особи на доступ до суду, а також не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, то їх належить скасувати.

За таких підстав касаційну скаргу належить задовольнити, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З огляду на результат касаційного розгляду і відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2021 року скасувати, а справу направити до Тернопільського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………………

……………………………………

……………………………………

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду