Справа № 380/4354/21
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року

справа №380/4354/21

провадження № П/380/4417/21

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Грень Н.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Лебєдєв Д. Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача Онищак М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошової допомоги та моральної шкоди, -

встановив:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, № 37-ос від 19.02.2021 про звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові;

- поновити ОСОБА_1 на посаді, що є рівнозначною посаді слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, а за відсутності такої посади на іншій рівнозначній посаді в цьому державному органі (ТУ ДБР у м. Львові);

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на користь ОСОБА_1 середній

заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2021 по дату винесення судового рішення;

- стягнути з Державного бюро розслідувань на користь ОСОБА_1 грошову допомогу у зв`язку з щорічною відпусткою;

- стягнути з Державного бюро розслідувань на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Ухвалою від 23.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 05.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що при зміні статусу Державного бюро розслідувань із центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, законом передбачено гарантії прав працівників - державних службовців, які були призначені за конкурсом на відповідні посади до набрання чинності змінами у Закон. Зокрема, передбачено гарантію продовження здійснення повноважень директорами територіальних управлінь, слідчими, оперуповноваженими у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань. Стверджує, що звільнення державних службовців - слідчих, у зв`язку зі зміною штатного розпису та необхідністю заміщення даних посад особами рядового і начальницького складу прямо суперечить підпунктам 3, 4 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань». Крім цього, наказ про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби.

Вказує, що рішення про звільнення позивача, як державного службовця, прийнято особою, яка не наділена відповідними повноваженнями. Позивач зазначає, що кількість слідчих відділів в оновленій структурі ТУ ДБР у м. Львові не зменшено, а навпаки збільшено, а отже не скорочено посади слідчих цих структурних підрозділів. Відтак, в організаційній структурі ТУ ДБР у м. Львові займана позивачем посада слідчого залишилася, але дещо змінилась назва, при відсутності зміни правового статусу, обсягу завдань і основних функцій слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові. Наведене свідчить про те, що реального скорочення посади слідчого у слідчому відділі ТУ ДБР у м. Львові не відбулося. Позивач вважає, що звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» без пропонування йому вакантної посади державної служби, якщо така наявна, буде незаконним рішенням та грубим порушенням законодавства про працю. Таким чином, рішення про звільнення позивача прийнято в порушення норм Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», якими передбачено продовження здійснення повноважень слідчими органів ДБР при визнанні цих посад посадами рядового і начальницького складу, не уповноваженою особою та за відсутності фактичного скорочення посади.

Також вказує, що в наказі про звільнення зазначено дату 01.03.2021 замість 28.02.2021, хоча відповідно до норм ст.ст. 47, 116, 117, 241-1 Кодексу законів про працю України, ч. 2 п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, Листа Міністерства соціальної політики України від 05.01.2018 р. № 9/0/22-18/134, наказ про звільнення, видача трудової книжки та проведення розрахунків повинні відбутися в останній робочий день на посаді слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, а саме 26.02.2021.

Крім того вказує, що наказом відповідача позивачу надано частину щорічної основної відпустки. Зазначає, що також подав заяву про надання грошової допомоги на оздоровлення у зв`язку з відпусткою. Обидві заяви були погоджені безпосереднім керівником, однак виплати йому грошової допомоги на оздоровлення не здійснено.

Також вважає, що незаконними діями відповідача, внаслідок позбавлення права на працю, моральні страждання, порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення стану здоров`я, невиплату належних сум при звільненні, позивачу завдано моральну шкоду.

Просить позов задовольнити.

Відповідач 23.04.2021 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що Державне бюро розслідувань, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» з моменту набрання чинності цим Законом припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та змінило статус на державний правоохоронний орган, Директором та заступниками Директора якого є особи рядового і начальницького складу. Стверджує, що законодавцем передбачено єдиний можливий варіант призначення особи на посаду рядового та начальницького складу в добровільному порядку за результатами відкритого конкурсу (який окрім іншого, на відміну від конкурсу на посади державної служби передбачає проходження військово-лікарської комісії, тестів на фізичну підготовку). Враховуючи, що Законом України «Про Державне бюро розслідувань», зокрема, статтею 14-3 не передбачено переведення особи, що займає посаду державної служби, на посаду, яка підлягає заміщенню рядовим та начальницьким складом, Державним бюро розслідувань прийнято рішення регламентувати порядок дій у разі прийняття відповідних змін до штатного розпису центрального апарату та територіальних управлінь Державного бюро розслідувань. Наказом ДБР від 20.10.2020 № 198 дск з 01.03.2021 зі штату ТУ ДБР у м. Львові було виведено абсолютно усі посади слідчих, в тому числі посаду, яку обіймала позивачка. Водночас, уведено посади рядового та начальницького складу (із спеціальними званнями ДБР) штатні посади у слідчих відділах (Перший (з дислокацією у м. Львові), Другий (з дислокацією у м. Луцьку), Третій (з дислокацією у м. Тернополі), Четвертий (з дислокацією у м. Івано-Франківську), П`ятий (з дислокацією у м. Ужгороді) та у відповідних оперативних підрозділах. Тобто, в ТУ ДБР у м. Львові відбулась зміна організаційної структури і внаслідок цього відбулось скорочення посади державної служби, яку обіймала позивач, а формулювання причин звільнення є дослівним відтворенням приписів п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Звертає увагу, що директор ДБР (або особа, що його заміняє), посада якого віднесена до посад, що підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, набуває повноваження керівника державної служби в ДБР, як державному правоохоронному органі. Крім того, право пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі, навіть за умов відповідності державного службовця кваліфікації, належить саме до варіативних дискреційних повноважень, в силу яких роботодавець вільний у виборі пропонувати таку посаду або не пропонувати її. Трудові права позивача не порушено, оскільки позивач не позбавлена можливості брати участь у конкурсі на заняття вакантних посад у ТУ ДБР у м. Львові, якщо вважає, що відповідає зазначеним щодо вказаної посади кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності.

Також вказав, що відповідно до частини п`ятої ст. 241 1 Кодексу законів про працю України, коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. Іншого чинним законодавством не передбачено. Відтак, стосовно визначення днів виникнення чи припинення трудових прав і обов`язків слід зазначити, що днем виникнення трудових прав і обов`язків вважається день, визначений у наказі (розпорядженні) власника або уповноваженого ним органу при прийнятті працівника на роботу. Разом з тим, день припинення трудових прав і обов`язків слід визначати з урахуванням не лише норми статті 241-1 КЗпП, а й конкретних обставин. Тож, наказом ТУ ДБР у м.Львові від 28.01.2021 №19-о/с внесено зміни в наказ (ТУ ДБР у м. Львові від 22.10.2020 №188-о/с «Про попередження працівників»), відповідно до яких словосполучення «з 31 січня 2021 року» замінено на «з 28 лютого 2021 року». Визначена наказом дата 28.02.2021 припадає на неділю (вихідний день), найближчим робочим днем є понеділок 01.03.2021. Звільнення працівника раніше належного терміну не допускається. Відтак, 01.03.2021 (у найближчий робочий день) ОСОБА_1 звільнено з посади державної служби, що у свою чергу, вказує на те, що зазначена в наказі дата звільнення не була змінена з метою зменшення позивачу належних сум при звільненні з посади державної служби.

Просив у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив позивач вважає такий помилковим та таким, що не відповідає суті його позову. Звертає увагу, що Верховною Радою України 23.02.2021 прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну службу» № 3489 від 1 5.05.2020, який набрав чинності 06.03.2021 року. Згідно з цим законом статтю 91 Закону України «Про державну службу» доповнено частиною 10 такого змісту: «Повноваження керівника державної служби у Державному бюро розслідувань здійснюють Директор Державного бюро розслідувань та директори територіальних управлінь Державного бюро розслідувань». Враховуючи, що посади Директора Державного бюро розслідувань та директорів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань підлягають заміщенню особами вищого офіцерського (начальницького) складу відповідно до Указу Президента України «Про переліки посад, що підлягають заміщенню особами вищого офіцерського (начальницького) складу, та граничних військових і спеціальних звань за цими посадами» № 166 від 05.05.2020, то саме законодавче закріплення повноважень керівника державної служби в Державному бюро розслідувань за Директором Державного бюро розслідувань та директорами територіальних управлінь Державного бюро розслідувань якраз і є метою доповнення статті 91 Закону України «Про державну службу» частиною 10 щодо наділення вказаних суб`єктів відповідними повноваженнями керівника державної служби. Таким чином, Директор Державного бюро розслідувань та директори територіальних управлінь Державного бюро розслідувань до 06.03.2021 року не мали повноважень керівника державної служби у вказаному правоохоронному органі, і як наслідок не мали жодних повноважень керівника державної служби щодо державних службовців очолюваного ними правоохоронного органу.

Крім того, вказала, що наказ відповідача про звільнення прийнято без конкретизації підстави, передбаченої ч. 1 ст.87 Закону України «Про державну службу», які за своєю юридичною природою є різними, а тому потребують чіткого правового визначення та диференціації, оскільки відсутність чіткої та однозначної причини звільнення призводить до порушення принципу правової визначеності, так як загальні формулювання унеможливлюють чітке розуміння підстав звільнення.

Також, на думку позивача, зміна організаційно-штатної структури ДБР не може стати перешкодою на шляху до реалізації мого права на працю, гарантованого Конституцією України. Законодавець, відносячи Державне бюро розслідувань до державних правоохоронних органів, передбачив певні гарантії прав працівників - державних службовців, які були призначені за конкурсом на відповідні посади до набрання чинності змінами у Закон. Законодавча зміна статусу Державного бюро розслідувань із центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган не свідчить про необхідність припинення служби позивача в даному органі, оскільки згідно із підпунктом 1) пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 305-ІХ від 03.12.2019 Державне бюро розслідувань як державний правоохоронний орган є правонаступником прав та обов`язків Державного бюро розслідувань як центрального органу виконавчої влади.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав наведених у відзиві, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники прави посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Львові № 35 о/с від 23 листопада 2018 року ОСОБА_1 як переможця конкурсу, відповідно до протоколу конкурсної комісії та рекомендації конкурсної комісії № 2 від 17-18 жовтня 2018 року № 46, за результатами проведення спеціальної перевірки у порядку, передбаченому чинним законодавством, з 27 листопада 2018 року призначено на посаду слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Львові, № 36-2 о/с від 28 листопада 2018 року, відповідно до наказу ДБР від 26.11.2018 № 193-о/с «Про внесення змін в організаційні структури територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», змін до штатних розписів територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Закону України «Про Державне бюро розслідувань», статті 35 Закону України «Про Державну службу», ОСОБА_1 переведено на посаду слідчого Першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові.

Наказом ДБР від 15.10.2020 року №581 Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, було затверджено (п.1.1.) структуру Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, штатною чисельністю 122 штатних одиниць (Додаток 1).

Наказом ДБР №198дск від 20.10.2020 року затверджено зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік.

Наказом ТУ ДБР у м. Львові від 22.10.2020 року №188-ос Про попередження працівників наказано Сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Львові, посади яких скорочуються про наступне вивільнення.

Наказом ДБР №303дск від 30.12.2020 року затверджено зміни до наказу ДБР №198дск від 20.10.2020 року затверджено зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік.

Наказом ДБР від 25.01.2021 року №46дск затверджено та введено в дію штатний розпис ТУ ДБР у м. Львові на 2021 рік.

Наказом ТУ ДБР у м. Львові від 28.01.2021 р. №19о/с внесено зміни до наказу ТУ ДБР, розташованого у місті Львові від 22.10.2020 р. №188о/с в частині попередження працівників ТУ ДБР у м. Львові словосполучення з 31.01.2021 року замінено на словосполучення з 28 лютого 2021 року.

22.10.2020 позивачу вручено Попередження про наступне вивільнення від 22.10.2020 № 12-12-26853 вих.20, за підписом Директора ТУ ДБР у м. Львові, відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 198 ДСК Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік, у зв`язку із скороченням посади державної служби, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу.

17.02.2022 позивач звернулась до відповідача із заявою у якій просила призначити військово-лікарську комісію для з`ясування придатності за станом здоров`я до проходження служби в органах Державного бюро розслідувань, надавши відповідне направлення для проходження військово-лікарської комісії або вказати заклад охорони здоров`я, у якому необхідно пройти комплексний медичний огляд, та за результатом отримання висновку військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії щодо придатності за станом здоров`я до проходження служби в Державному бюро розслідувань призначити ОСОБА_1 , в т. ч., шляхом переведення на посаду слідчого (старшого слідчого) слідчих відділів Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, які належать до посад середнього та старшого начальницького складу.

Наказом ТУ ДБР, розташоване у місті Львові від 19.02.2021 №34-о/с Про звільнення ОСОБА_1 , припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові 01 березня 2021 року у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців. Виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за 01 календарний день невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 27.11.2018 по 26.11.2019, 20 календарних днів невикорстаної щорічної основної відпустки за період роботи з 27.11.2019 по 26.11.2020, 4 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 27.11.2020 по 01.03.2021, 07 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби понад 11 років, 08 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби понад 12 років та виплачено вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

За результатами розгляду заяви позивача від 17.02.2021 відповідачем надано відповідь листом від 16.03.2021 №П-1317/12-06/21, якою повідомлено, що медичні послуги, що включають військово-лікарську комісію, надаються згідно наказу Міністерства оборони України «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» від 14.08.2008 № 402 (далі - Наказ № 402), наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС» від 03.04.2017 № 285 та наказу Державного бюро розслідувань «Про затвердження Порядку проходження комплексного медичного огляду (диспансеризації) особами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань» від 24.10.2019 № 290. З врахуванням вище викладеного та з огляду на те, що подання на призначення ОСОБА_1 , як переможця конкурсу на посаду рядового та начальницького складу, до ТУ ДБР у м. Львові не надходило, правові підстави для направлення ОСОБА_1 для проходження військово-лікарської комісії та наступного призначення шляхом переведення на посади рядового і начальницького складу відсутні.

Не погоджуючись з прийнятим наказом відповідача, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Головним питання цього спору є оцінка дій та рішень суб`єктів владних повноважень в частині звільнення позивача з посади державної служби.

Спірні правовідносини регулюються, зокрема, нормами Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII), Закону України «Про Держане бюро розслідувань» від 12.11.2015 №794-VIII (далі Закон №794-VIII) (у відповідних редакціях, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч. 1 та 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частин 2, 3 ст. 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону. На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у цих підрозділах затверджуються Директором Державного бюро розслідувань. Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад, визначених у частині першій статті 10, частині першій статті 13 та частині першій статті 24 цього Закону, здійснюється за результатами відкритого конкурсу, що проводиться в порядку, визначеному Директором Державного бюро розслідувань на основі Типового порядку проведення відкритого конкурсу, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про державну службу» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Положеннями статті 1 Закон України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній до 27.12.2019) передбачено, що державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Тобто, законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припинені державної служби згідно з Законом України «Про державну службу» та державної служби особливого характеру, згідно з Законом України «Про Державне бюро розслідувань», встановив певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців, у тому числі введено особливості щодо проходження служби та реалізації повноважень службовців Державного бюро розслідувань.

При цьому, враховуючи правовий статус Державного бюро розслідувань, державні службовці, які працюють у вказаному правоохоронному органі на відміну від державних службовців органів виконавчої влади мають певні особливості вступу, проходження та припинення державної служби, які визначені спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про Державне бюро розслідувань».

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач перебувала у трудових відносинах з ТУ ДБР, розташованому у м. Львові та мала статус державного службовця.

Пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Редакція статті 87 Закону України «Про державну службу» зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19.09.2019 №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», які набули чинності з 25.09.2019, була чинною на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення та підлягала застосуванню.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», в редакції Закону від 14.01.2020 №440-IX, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

02.02.2020 набрав чинності Закон України від 12.12.2019 №378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», яким внесені зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції.

Нормами зазначеного Закону змінений порядок скорочення державних службовців.

Відповідно до частини 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Отже, після внесення Законом України від 14.01.2020 №440-IX змін до Закону України «Про державну службу» положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу», на час прийняття спірного наказу була врегульована процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, тому до спірних правовідносин слід застосовувати саме норми спеціального законодавства.

Підставою для прийняття оскаржуваного наказу слугувало скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Згідно з статтею 1 Закон України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній з 27.12.2019) державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Отже, із Законом України від 03.12.2019 №305 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності з 27.12.2019 відбулась зміна правового статусу Державного бюро розслідувань: з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Відповідно до частин 1-4 статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.

Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах Державного бюро розслідувань затверджуються Директором Державного бюро розслідувань.

Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад Директора Державного бюро розслідувань, керівника підрозділу внутрішнього контролю центрального апарату Державного бюро розслідувань та керівників підрозділів внутрішнього контролю територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, здійснюється за результатами відкритих конкурсів, що проводяться конкурсними комісіями з проведення конкурсів на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань. Типове положення про конкурсну комісію та порядок проведення відкритого конкурсу затверджує Директор Державного бюро розслідувань.

Порядок присвоєння спеціальних звань особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань та їх співвідношення з іншими спеціальними, а також військовими званнями і рангами державних службовців затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України "Про державну службу". Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Статтею 14-3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» передбачено, що державні службовці можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу».

Особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань, у тому числі з територіального управління до центрального апарату Державного бюро розслідувань, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади.

Переведення осіб рядового і начальницького складу може здійснюватися за їхньою ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи Державного бюро розслідувань, які порушили питання про переведення.

Беручи до уваги положення статті 14-3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», переведення працівників ДБР між посадами різних категорій є неможливим і суперечить вимогам закону.

Відповідно до частини 6 статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» територіальні управління Державного бюро розслідувань діють на підставі положень, що затверджуються Директором Державного бюро розслідувань.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» керівництво діяльністю Державного бюро розслідувань здійснює його Директор, який має першого заступника та двох заступників.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Директор ДБР: затверджує структуру та штатну чисельність територіальних органів Державного бюро розслідувань; визначає відповідно до законодавства в межах граничної чисельності переліки посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.

Наказом Державного бюро розслідувань від 28.12.2019 №343 «Про організацію проведення заходів на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (із змінами, внесеними наказами від 02.01.2020 №1 та від 03.01.2020 №2) затверджений Порядок зміни категорії посад працівників Державного бюро розслідувань, які заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу (далі по тексту - Порядок №343).

Відповідно до пункту 6 Порядку №343 зміна категорії посад працівників Державного бюро розслідувань, які заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, здійснюється за рішенням Директора Державного бюро розслідувань або особи, яка виконує його повноваження. Зміна категорії посад передбачає виведення із штатного розпису та скорочення посади державного службовця (відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу») та введення до штатного розпису посади рядового і начальницького складу. З прийняттям рішення Директором Державного бюро розслідувань або особою, яка виконує його повноваження, про зміну категорії посади, Управління кадрової роботи та державної служби готує проекти наказів:

- «Про затвердження Переліку посад у центральному апараті (територіальних управліннях) Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами» - щодо внесення відповідних змін до Переліку посад;

- «Про внесення змін до штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань» та відповідні зміни, погоджує з заінтересованими самостійними структурними підрозділами та подає на підпис Директору Державного бюро розслідувань.

Після затвердження штатного розпису Державного бюро розслідувань (змін до штатного розпису) щодо працівників, посади яких скорочуються, видається наказ про їх персональне попередження про наступне звільнення на підставі Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Таким чином, внаслідок реалізації приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» та Указу Президента України від 05.02.2020 №41/2020 фактично відбулась заміна структури Державного бюро розслідувань шляхом віднесення до державного правоохоронного органу із створенням нової структури шляхом реорганізації державного органу.

При цьому скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Отже, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 (справа №640/11024/20).

У зазначеній вище постанові Верховного Суду від 28.07.2021 (справа №640/11024/20) також висвітлена наступна правова позиція: «Водночас, вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення».

Таким чином, відповідач не зобов`язаний пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у ДБР.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже слід виснувати, що при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», положення ч. 2 ст. 40 та ч. 2 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України не застосовуються.

У цьому контексті суд наголошує, що норми частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» не скасовувались та неконституційними не визнавались, а відтак немає підстав вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби у Державному бюро розслідувань, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком, що на переконання суду є дискреційними повноваження відповідного органу.

При цьому, суд зазначає, що позивач не була позбавлена права взяти участь у відкритому конкурсі на зайняття посад рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Щодо доводів позивача про підписання оскаржених наказів не уповноваженою особою, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» директори територіальних управлінь Державного бюро розслідувань та їх заступники, керівники підрозділів центрального апарату Державного бюро розслідувань та їх заступники призначаються на посаду та звільняються з посади Директором Державного бюро розслідувань. Такі особи призначаються на посади Директором Державного бюро розслідувань за поданням конкурсних комісій, що проводять конкурс на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань у порядку, передбаченому частиною третьою статті 14 цього Закону.

Директор територіального управління Державного бюро розслідувань, серед іншого:

1) організовує роботу відповідного територіального управління щодо виконання повноважень Державного бюро розслідувань, наказів і розпоряджень Директора Державного бюро розслідувань;

2) призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону.

За змістом статті 14 вказаного Закону до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань. Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Водночас відповідно до підпункту 3 та 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу» керівник державної служби в державному органі (далі керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі; суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Системний аналіз положень законодавства свідчить, що директор ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, видавав наказ щодо звільнення позивача в межах своєї компетенції та з дотриманням положень відповідних законів.

З огляду на викладене, оскаржуваний наказ є таким, що прийнятий у межах повноважень, у спосіб та у порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні.

Як наслідок, відсутні підстави і для задоволення інших похідних позовних вимог в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі позовні вимоги є похідними від попередніх.

Стосовно доводів позивача щодо проявів дискримінації, що полягає у вибірковому підході щодо залишення певних працівників на роботі, суд зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» від 11 червня 2002 року, заява № 36042/97).

Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, заява № 20060/92; рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року №14-рп/2004).

Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Законі України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні».

Враховуючи, що підстави та процедура звільнення державних службовців визначені Законом №889-VIII (у редакції, чинній на момент спірних відносин), а можливість прийняття особи на роботу після її звільнення за рішенням суб`єкта призначення є його правом, а не обов`язком, судом не встановлено наявність ситуації, за якої позивач зазнає менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб. Позивачем зворотнього не доведено.

За таких обставин, доводи позивача у цій частині є необґрунтованими та не свідчать про протиправність прийнятого наказу.

Щодо доводів позивача про звільнення поза межами терміну звільнення, а саме з 01.03.2021 суд зазначає наступне.

Відповідно до частини п`ятої ст. 241 1 Кодексу законів про працю України, коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. Іншого чинним законодавством не передбачено. Відтак, стосовно визначення днів виникнення чи припинення трудових прав і обов`язків слід зазначити, що днем виникнення трудових прав і обов`язків вважається день, визначений у наказі (розпорядженні) власника або уповноваженого ним органу при прийнятті працівника на роботу.

В той же час, день припинення трудових прав і обов`язків слід визначати з урахуванням не лише норми статті 241-1 КЗпП, а й конкретних обставин.

Тож, наказом ТУ ДБР у м.Львові від 28.01.2021 №19-о/с внесено зміни в наказ (ТУ ДБР у м. Львові від 22.10.2020 №188-о/с «Про попередження працівників»), відповідно до яких словосполучення «з 31 січня 2021 року» замінено на «з 28 лютого 2021 року».

Визначена наказом дата 28.02.2021 припадає на неділю (вихідний день), найближчим робочим днем є понеділок 01.03.2021. Звільнення працівника раніше належного терміну не допускається. Відтак, 01.03.2021 (у найближчий робочий день) ОСОБА_1 звільнено з посади державної служби, що у свою чергу, вказує на те, що зазначена в наказі дата звільнення не була змінена з метою зменшення позивачу належних сум при звільненні з посади державної служби.

Таким чином, доводи позивача у цій частині є необґрунтованими та не свідчать про протиправність прийнятого наказу.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача грошової допомоги у зв`язку з щорічною відпусткою суд зазначає наступне.

Механізм реалізації та застосування законодавства щодо надання грошової допомоги та матеріальної допомоги для оздоровлення працівникам центрального апарату, територіальних управлінь, спеціальних підрозділів, навчальних закладів та науково-дослідних установ Державного бюро розслідувань (далі - працівникам ДБР), порядок та умови її виплати визначається Інструкцією, затвердженою наказом Державного бюро розслідувань від 21.09.2020 року № 514 (далі Інструкція № 514).

Відповідно до пп.1.1.1. п.1.1. ч.1 Інструкції №514, державним службовцям ДБР грошова допомога надається на підставі частини другої статті 20 Закону України Про Державне бюро розслідувань, відповідно до статті 57 Закону України Про державну службу.

Так, ст. 57 Закону № 889-VIII передбачено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згідно з п.п.2.2., 2.4. ч.2 Інструкції №514, державним службовцям ДБР грошова допомога надається один раз на рік (одночасно із наданням щорічної основної оплачуваної відпустки) у розмірі середньомісячної заробітної плати, на підставі особистої заяви на ім`я керівника за зразком, наданим кадровим підрозділом.

Рапорт (заява) про надання грошової допомоги або матеріальної допомоги для оздоровлення підписується особисто працівником ДБР та подається на погодження безпосередньому керівнику (начальнику), керівнику фінансового підрозділу (в частині наявності затверджених кошторисом бюджетних асигнувань), першому заступнику або заступникам керівника, відповідно до розподілу обов`язків.

Отже, з аналізу положень Інструкції № 514 вбачається, що грошова допомога на оздоровлення надається державним службовцям ДБР одночасно із наданням щорічної основної оплачуваної відпустки.

Разом тим, матеріали справи не містять доказів звернення позивача із заявою про надання матеріальної допомоги на оздоровлення.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

З огляду на те, що судом не встановлено порушення прав позивача, вимоги про відшкодування шкоди не належать задоволенню.

За приписами частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, натомість відповідачем як суб`єктом владних повноважень доведено правомірність своїх дій у прийнятті рішення, що оскаржується.

За приписами частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Обставини справи свідчать, що дії та рішення суб`єкта владних повноважень в процесі звільнення позивача з посади державної служби вчинені відповідно до законодавства України, та зокрема, з дотриманням критеріїв передбачених ч. 2 ст. 2 КАС України, а позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, позовні вимоги не є обґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.139 КАС України, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошової допомоги та моральної шкоди відмовити повністю.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 27.05.2022.

Суддя Грень Н.М.